ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний №335/2042/26 Головуючий в 1 інст. Шалагінова А.В.
Провадження №33/807/720/26 Доповідач в 2 інст. Рассуждай В.Я.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року       місто Запоріжжя
Суддя Запорізького апеляційного суду Рассуждай В.Я., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника - адвоката Мартиненка К.І., іншого учасника ДТП ОСОБА_2 , розглянувши в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою адвоката Мартиненка К.І. на постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 3 квітня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 850 гривень, стягнуто судовий збір,-
В С Т А Н О В И В:

Відповідно до оскаржуваної постанови, суддя суду першої інстанції встановив, що 20 лютого 2026 року о 10:00 год. у м. Запоріжжі у Вознесенівському районі по вулиці Незалежної України, буд. 84, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Renault Laguna», державний номер НОМЕР_2 , при зміні напрямку руху, не впевнився у безпечності, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Peugeot», державний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдано матеріальних збитків, травмованих немає. Своїми діями водій ОСОБА_1 допустив порушення пп. 2.3 «б», 10.1, 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306.
Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції адвокат Мартиненко К.І., діючи в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргою, в якій зазначив, що вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки прийнята вона судом першої інстанції із невірним застосуванням пп. 2.3 «б», 10.1, 12.1, 13.1 ПДР. Зокрема, суд не правильно встановив фактичні обставин ДТП, внаслідок чого дійшов до помилкового висновку, що наявних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин, за яких сталась ДТП. Таким чином, суд хибно встановив у діях водія ОСОБА_1 порушення ПДР, які зазначені у протоколі, та які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із пригодою, як і дії іншого водія ОСОБА_2 , яку також було притягнуто до адміністративної відповідальності.
Зазначив, що у протоколі про адміністративне правопорушення не конкретизовано, яким саме чином ОСОБА_1 не дотримався п. 2.3 «б» ПДР, не вказано під час здійснення якого конкретного маневру ОСОБА_1 не дотримався п. 10.1 ПДР, не конкретизовано, в залежності від впливу якого фактору, передбаченого п. 13. ПДР, ОСОБА_1 не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого і сталася ДТП, не конкретизовано, в залежності від вибору якої безпечної швидкості руху, передбаченої п.п. 12.2, 12.3, 12.4, 12.5 ПДР ОСОБА_1 не дотримався п. 12.1 ПДР.
Наголошує, що оскаржувана постанова не містить з`ясування наведених обставин, а тому судом не надано належної оцінки всім діям ОСОБА_1 , які наведені поліцейським в протоколі.
Вказує, що докази порушення ОСОБА_1 швидкісного режиму руху його Т3-1 - у матеріалах справи відсутні, а також відсутні докази дійсної швидкості руху як ТЗ-1, так і Т3-2 під час вчинення ДТП.
З метою з`ясування швидкості руху як ТЗ-1, так і Т3-2 під час вчинення ДТП та встановлення інших обставин, які мають значення для правильного застосування до ОСОБА_3 вимог пп. 2.3 «б», 10.1, 12.1, 13.1 ПДР, захисником подавалось клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи, однак судом першої інстанції в задоволенні даного клопотання було безпідставно відмовлено з посиланням на відсутність потреби спеціальних знань під час розгляду даної справи.
Вважає, що судом не надано належної правої оцінки, зокрема письмовим поясненням ОСОБА_1 від 20.02.2026 р., ОСОБА_2 від 20.02.2026 р., які булі відібрані працівниками поліції на місці ДТП, а також письмовим поясненням (запереченням) адвоката Мартиненка К.І. від 27.03.2026 р., щодо відсутності з боку ОСОБА_1 факту порушень пп. 2.3 «б», 10.1, 12.1, 13.1 ПДР, і як слідство вини ОСОБА_1 у вчиненні ДТП.
Обґрунтованість наведених висновків підтверджуються тим, що в оскаржуванй постанові суд послався на те, що з письмових пояснень водія ОСОБА_2 нібито випливає, що вона рухалась по проїзній частині дороги праворуч, побачила місце для паркування, почала гальмувати та включила лівий поворот, пропускала зустрічну машину для повороту, раптом зліва в неї «влетіла» автівка. Суцільну лінію на дорозі не було видно.
Однак, судом не враховано, що у матеріалах справи наявні письмові пояснення ОСОБА_2 , які завдяки допискам, зробленим невідомими посадовими особами ГУНП в Запорізькій області, де ОСОБА_2 працює, здобули іншого змісту, і відповідно пояснення ОСОБА_2 , які здобуті незаконним шляхом, не могли бути взагалі враховані судом під час прийняття постанови та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
Одночасно з урахуванням обставин справи та пояснень ОСОБА_1 суддя суду першої інстанції навіть не допустив, що перебування автомобіля ОСОБА_1 та автомобіля ОСОБА_2 у місці зіткнення транспортних засобів, яке знаходиться на зустрічній смузі для руху їх автомобілів, є слідством протиправних дій ОСОБА_2 , тобто порушення дорожньої розмітки, а також те, що перебування автомобіля ОСОБА_1 на зустрічній смузі є причиною вимушених дій ОСОБА_4 , який таким чином намагався уникнути скоєння з боку ОСОБА_2 ДТП.
Просить скасувати постанову судді Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 3 квітня 2026 року. Постановити нову постанову, якою провадження в справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Під час апеляційного перегляду справи захисник ОСОБА_1 - адвокат Мартиненко К.І. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Наголосив, що суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин події, не усунув суперечностей між поясненнями учасників, схемою ДТП та характером механічних пошкоджень транспортних засобів, а також не врахував, що за цією самою дорожньо-транспортною пригодою ОСОБА_2 окремою постановою суду вже було визнано винною у порушенні вимог підпункту «б» пункту 2.3 та пункту 10.1 Правил дорожнього руху.
ОСОБА_1 підтримав позицію захисника та пояснив, що автомобіль «Peugeot» під керуванням ОСОБА_2 , який рухався праворуч від нього, почав змінювати напрямок руху ліворуч. Реагуючи на раптову зміну дорожньої обстановки та намагаючись уникнути зіткнення, він відхилив свій автомобіль ліворуч і виїхав у напрямку смуги зустрічного руху, однак запобігти контакту не зміг. Стверджував, що його дії мали вимушений характер та були безпосередньою реакцією на небезпечний маневр ОСОБА_2 
ОСОБА_2 в судовому засіданні 29 травня 2026 року заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Вважала, що ДТП сталась через перевищення ОСОБА_1 дозволеної швидкості руху. Вказала, що мала намір повернути направо, але для збільшення радіусу маневру прийняла трохи лівіше и ОСОБА_1 здійснив зіткнення з її автомобілем. 
У судове засідання апеляційного суду 26 червня 2026 року ОСОБА_2 не з`явилася. Згідно з довідкою судового розпорядника від 26 червня 2026 року під час повідомлення про судове засідання ОСОБА_2 зазначила, що не бажає брати участь у розгляді справи. Крім того, у письмовій заяві від 22 червня 2026 року вона просила розглянути справу без її участі. 
З огляду на належне повідомлення ОСОБА_2 та її однозначне волевиявлення суддя апеляційного суду визнав можливим провести апеляційний розгляд за її відсутності.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його захисника, Махової Т.Л. в судовому засіданні 29 травня 2026 року, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суддя апеляційного суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи - залишенню без задоволення, з таких підстав.
Відповідно до вимог статей 245 та 280 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її у точній відповідності із законом. 
Під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна конкретна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також установити інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Зі змісту статті 283 КУпАП убачається, що постанова суду повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. У ній мають бути наведені докази, на яких ґрунтуються висновки суду, мотиви відхилення інших доказів і доводів учасників, а також установлений причинний зв`язок між конкретним порушенням Правил дорожнього руху та наслідками, передбаченими статтею 124 КУпАП.
Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при розгляді справ цієї категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, передбачені статтями 247 і 280 КУпАП, а у постанові — наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та мотиви відхилення доказів і доводів сторони захисту.
Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
За приписами статті 252 КУпАП докази оцінюються за внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності.
Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, у якому сформульовано обвинувачення, однак сам по собі він не має наперед установленої доказової сили та не звільняє суд від обов`язку перевірити, чи підтверджується кожна зазначена в ньому обставина іншими належними, допустимими, достовірними та взаємоузгодженими доказами.
Стаття 124 КУпАП передбачає відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів чи іншого майна. 
Об`єктивна сторона цього правопорушення має матеріальний склад і вимагає доведення сукупності трьох обов`язкових елементів: конкретного порушення конкретної вимоги Правил дорожнього руху саме особою, яку притягають до відповідальності; настання передбачених законом майнових наслідків; прямого причинного зв`язку між установленим порушенням і такими наслідками. 
Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає склад адміністративного правопорушення.
Із протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 596500 від 20 лютого 2026 року вбачається, що ОСОБА_1 одночасно інкриміновано у вину порушення підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 12.1 та 13.1 Правил дорожнього руху. При цьому фабула протоколу сформульована шляхом загального відтворення змісту зазначених норм і не містить конкретних фактичних даних, які б давали можливість установити спосіб порушення кожної з них.
До матеріалів справи долучено схему місця ДТП, письмові пояснення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , фотознімки транспортних засобів, протокол про адміністративне правопорушення, відеозапис, зроблений працівниками поліції вже після ДТП, а також постанову Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2026 року щодо ОСОБА_2 .
Оцінюючи зазначені докази в сукупності, суддя апеляційного суду виходить не лише з їх формальної наявності, а передусім із того, які саме обставини вони підтверджують та чи узгоджуються між собою.
З письмових пояснень ОСОБА_2 убачається, що, рухаючись праворуч по проїзній частині, вона побачила місце для паркування автомобіля, почала пригальмовувати, а надалі ввімкнула лівий покажчик повороту та почала змінювати напрямок руху ліворуч. 
За її поясненнями, необхідність такого відхилення була пов`язана з наміром об`їхати нерівність дорожнього покриття (яму). 
Після початку цього маневру вона відчула удар у ліву частину автомобіля. 
Отже, зі змісту її власних пояснень випливає, що безпосередньо перед зіткненням вона не продовжувала прямолінійний рух, а здійснювала зміну напрямку руху ліворуч.
При цьому твердження ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 , на її думку, не дотримувався дистанції або намагався здійснити обгін, має характер припущення. 
У письмових поясненнях вона прямо зазначила це як власне розуміння ситуації, а не як достовірно сприйнятий факт. 
Жодними об`єктивними даними - вимірюваннями відстаней, відеозаписом, слідами гальмування, показаннями незаінтересованих свідків чи іншими доказами - таке припущення не підтверджено.
ОСОБА_1 послідовно пояснював, що небезпека виникла внаслідок зміщення автомобіля «Peugeot» ліворуч. 
Побачивши зміну його траєкторії, він відреагував на дорожню обстановку, намагався уникнути зіткнення та змістив керований ним автомобіль уліво, у напрямку смуги зустрічного руху. 
Така версія узгоджується з характером контакту транспортних засобів та не спростована матеріалами справи.
Схема ДТП фіксує положення автомобілів після зіткнення та наявні на них пошкодження, однак не містить даних про фактичну швидкість автомобілів, дистанції та інтервалу під час руху, початкову відстань між ними, сліди гальмування, момент виникнення небезпеки або інші числові показники.
Характер пошкоджень - у правій передній частині автомобіля ОСОБА_1 та лівій передній частині автомобіля ОСОБА_2 свідчить про бокове зближення транспортних засобів, але не підтверджує версію про просте недотримання ОСОБА_1 дистанції до автомобіля, який рухався попереду тією самою смугою.
Постановою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2026 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. 
У цій постанові встановлено, що ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Peugeot», при зміні напрямку руху не переконалася у безпечності маневру, унаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем «Renault Laguna» під керуванням ОСОБА_1 , чим порушила вимоги підпункту «б» пункту 2.3 та пункту 10.1 Правил дорожнього руху України.
Зазначена постанова сама по собі не має наперед установленої сили під час вирішення питання про відповідальність ОСОБА_1 та теоретично не виключає можливості порушення Правил дорожнього руху обома водіями.  Водночас вона є належним письмовим доказом, який підтверджує, що у межах цієї самої події судом установлено небезпечну зміну напрямку руху саме ОСОБА_2 . 
Тому для висновку про одночасну винуватість ОСОБА_1 необхідні окремі, конкретні та переконливі докази того, що він також допустив самостійне порушення Правил дорожнього руху, яке перебувало у прямому причинному зв`язку з ДТП. Таких доказів матеріали справи не містять.
Щодо інкримінованого порушення підпункту «б» пункту 2.3 Правил дорожнього руху України.
Відповідно до підпункту «б» пункту 2.3 Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Отже, для встановлення порушення цієї норми недостатньо загального твердження про неуважність водія. 
Необхідно конкретизувати, у чому саме вона проявилася: яку об`єктивно видиму зміну дорожньої обстановки водій не помітив; на яку небезпеку не відреагував; чи відволікався він від керування; чи мав місце технічний стан транспортного засобу або інша обставина, яку він проігнорував.
У протоколі та постанові суду першої інстанції таких обставин не наведено. 
Навпаки, з пояснень ОСОБА_1 та характеру ДТП убачається, що він помітив зміну траєкторії автомобіля ОСОБА_2 , відреагував на неї та вжив заходів для уникнення зіткнення, змістившись ліворуч. Сам факт того, що обраний ним вимушений маневр не дозволив повністю уникнути контакту, не доводить, що він не стежив за дорожньою обстановкою або несвоєчасно відреагував на її зміну.
Матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 відволікався від керування, не контролював дорожню обстановку, мав технічну несправність транспортного засобу чи ігнорував очевидну небезпеку. 
Тому порушення ним підпункту «б» пункту 2.3 Правил дорожнього руху та причинний зв`язок такого порушення з ДТП не доведені.
Щодо інкримінованого порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху України. 
Відповідно до пункту 10.1 Правил дорожнього руху перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Для висновку про порушення ОСОБА_1 цієї вимоги необхідно було встановити конкретний маневр, який він розпочав з власної ініціативи до виникнення небезпеки, момент початку такого маневру, взаємне положення транспортних засобів та те, яким саме чином зміна напрямку руху ОСОБА_1 створила перешкоду або небезпеку для ОСОБА_2 .
Однак із сукупності матеріалів справи вбачається інший розвиток подій: спочатку ОСОБА_2 , рухаючись праворуч, почала уповільнюватися та змінювати напрямок руху ліворуч, а після виникнення такої небезпеки ОСОБА_1 виконав маневр ухилення від зіткнення. 
Тобто зміна напрямку руху ОСОБА_1 була не первинною причиною небезпечної дорожньої ситуації, а реакцією на вже створену перешкоду.
Виїзд ОСОБА_1 у напрямку смуги зустрічного руху в цій ситуації сам по собі не доводить порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху, оскільки матеріалами справи не встановлено, що до такого маневру він мав безпечну та реальну альтернативу; що саме його маневр спричинив контакт або що він розпочав зміну напрямку руху раніше, ніж автомобіль ОСОБА_2 почав зміщуватися ліворуч. Висновок про протилежне ґрунтувався б виключно на припущеннях.
Щодо інкримінованого порушення пункту 12.1 Правил дорожнього руху України.
Згідно з пунктом 12.1 Правил дорожнього руху під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Порушення цієї норми може бути встановлено лише за наявності даних, які дають можливість оцінити фактичну швидкість руху, дорожню обстановку, видимість, стан покриття, технічний стан транспортного засобу, відстань до місця виникнення небезпеки та можливість водія постійно контролювати рух автомобіля.
У матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні вимірювання швидкості автомобіля «Renault Laguna», сліди гальмування, розрахунки, відеозаписи або показання незаінтересованих свідків, які б підтверджували рух ОСОБА_1 з небезпечною для конкретної дорожньої обстановки швидкістю. 
У протоколі не зазначено ані фактичної швидкості, ані того, якою мала бути безпечна швидкість, ані обставин, що робили фактичний темп руху небезпечним.
Сам факт настання зіткнення не може автоматично свідчити про неправильний вибір швидкості. 
Більше того, намагання ОСОБА_1 змінити траєкторію та уникнути контакту свідчить про збереження ним можливості керувати транспортним засобом і реагувати на дорожню ситуацію. 
Тому порушення пункту 12.1 Правил дорожнього руху та причинний зв`язок між нібито неправильно обраною швидкістю і ДТП матеріалами справи не встановлені.
Щодо інкримінованого порушення пункту 13.1 Правил дорожнього руху України. 
Відповідно до пункту 13.1 Правил дорожнього руху водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
За змістом термінів Правил дорожнього руху безпечна дистанція - це відстань до транспортного засобу, що рухається попереду тією самою смугою, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дає можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру. 
Безпечний інтервал характеризує бокову відстань між транспортними засобами, за якої гарантована безпека дорожнього руху.
У протоколі ОСОБА_1 поставлено у вину недотримання безпечної дистанції, однак не зазначено, на якій саме відстані він рухався, якою повинна була бути безпечна відстань у конкретних умовах, чи рухалися обидва автомобілі один за одним тією самою смугою та чи стало зіткнення наслідком раптового гальмування або зупинки автомобіля, що рухався попереду.
Натомість матеріали справи свідчать про бокове зближення автомобілів під час зміни траєкторії руху ОСОБА_2 , а характер пошкоджень не відповідає типовому механізму наїзду транспортного засобу, що рухається позаду, на задню частину автомобіля, який рухається попереду тією самою смугою. 
Якщо фактичні обставини могли стосуватися бокового інтервалу, суд не вправі самостійно змінювати сформульоване у протоколі обвинувачення та підміняти інкриміноване недотримання дистанції іншим порушенням - недотриманням безпечного інтервалу. 
У будь-якому разі й величина бокового інтервалу матеріалами справи не встановлена. Отже, порушення ОСОБА_1 пункту 13.1 Правил дорожнього руху не доведено.
Таким чином, за кожним із чотирьох інкримінованих ОСОБА_1 положень Правил дорожнього руху відсутні конкретні, достатні та взаємоузгоджені докази порушення. 
Протокол містить загальні формулювання, але не визначає фактичного способу вчинення кожного порушення, а матеріали справи не встановлюють причинного зв`язку між діями ОСОБА_1 та наслідками ДТП.
Заявлене захисником клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи задоволенню не підлягає. 
За матеріалами цієї справи для вирішення питання, чи доведено ОСОБА_1 порушення підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 12.1 та 13.1 Правил дорожнього руху, не потребуються спеціальні знання, оскільки суддя апеляційного суду не визначає розрахункову швидкість транспортних засобів або технічні параметри гальмування, а оцінює достатність і зміст уже зібраних доказів та перевіряє, чи підтверджують вони сформульоване в протоколі обвинувачення.
Письмові пояснення учасників, схема ДТП, характер зафіксованих пошкоджень і постанова суду щодо ОСОБА_2 дають можливість установити істотні обставини без застосування спеціальних знань. 
Зокрема те, що саме водій ОСОБА_2 безпосередньо перед зіткненням змінювала напрямок руху ліворуч, а ОСОБА_1 реагував на зміну дорожньої обстановки та намагався уникнути зіткнення. Фактична швидкість і дистанція його руху не встановлені та доказів того, що саме його дії створили первинну небезпеку, немає.
Крім того, для проведення автотехнічної експертизи матеріали справи не містять повного комплексу надійних вихідних даних. Зокорема, точної швидкості кожного транспортного засобу, відстаней між ними у визначені моменти часу, слідів гальмування, координат первинного контакту, детально зафіксованих траєкторій руху та моменту виникнення небезпеки. 
Експертний висновок не може ґрунтуватися на припущеннях або використовуватися для заповнення недоліків первинного оформлення матеріалів справи.
Питання про те, чи містять дії особи склад адміністративного правопорушення, чи доведений причинний зв`язок у юридичному розумінні та чи є зібрані докази достатніми для притягнення особи до відповідальності, належать до виключної компетенції суду і не можуть передаватися на вирішення експерта. 
Тому призначення експертизи в цій справі не є необхідним для встановлення фактичних обставин та об`єктивної істини і не усуне відсутність належних доказів інкримінованих ОСОБА_1 порушень.
За таких обставин у задоволенні клопотання захисника про призначення судової автотехнічної експертизи слід відмовити. 
Суд першої інстанції, перелічивши протокол, схему ДТП, пояснення учасників та фотознімки, не здійснив належного співвіднесення змісту кожного доказу з конкретною нормою Правил дорожнього руху, не навів об`єктивних даних про швидкість і дистанцію, не встановив, який саме маневр ОСОБА_1 передував виникненню небезпеки, та не пояснив, яким чином дії ОСОБА_1 перебували у причинному зв`язку з пошкодженням транспортних засобів.
Окреме притягнення ОСОБА_2 до відповідальності не виключало можливості оцінки дій ОСОБА_1 , однак вимагало від суду особливо ретельного встановлення самостійного причинного внеску кожного водія у ДТП. Замість цього суд першої інстанції фактично виходив із припущення про можливу одночасну винуватість обох учасників, не підтвердивши її конкретними доказами щодо ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Європейський суд з прав людини у справах «Надточій проти України», «Кобець проти України» та «Бочаров проти України» наголошував на застосуванні у провадженнях карального характеру стандарту доведення «поза розумним сумнівом», який вимагає наявності достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою доказів.
У рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» Європейський суд з прав людини також звернув увагу на те, що суд не вправі самостійно виправляти або доповнювати фабулу адміністративного обвинувачення та відшукувати докази на його підтримку. Особа повинна захищатися від конкретного обвинувачення, викладеного в протоколі, а не від нової версії, сформованої судом під час розгляду справи.
Наявна у справі сукупність доказів достовірно підтверджує факт дорожньо-транспортної пригоди та механічного пошкодження двох транспортних засобів. 
Водночас вона не доводить поза розумним сумнівом, що ОСОБА_1 не був уважним і не реагував на зміну обстановки, виконав небезпечний первинний маневр, рухався з небезпечною швидкістю або не дотримувався безпечної дистанції, а також що саме такі його дії перебували у прямому причинному зв`язку з ДТП.
Навпаки, письмові пояснення ОСОБА_2 , аналіз пояснень обох учасників, схема ДТП, характер пошкоджень транспортних засобів та постанова Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2026 року в сукупності підтверджують обґрунтованість версії про те, що небезпечна дорожня ситуація виникла внаслідок зміни ОСОБА_2 напрямку руху ліворуч без попереднього переконання у безпечності маневру, тоді як ОСОБА_1 намагався уникнути удару шляхом вимушеного відхилення ліворуч.
За сукупністю наведених обставин суддя апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції під час винесення постанови дійшов передчасного та такого, що не ґрунтується на достатніх доказах, висновку про винуватість ОСОБА_1 . 
Матеріалами справи не встановлено порушення ним вимог підпункту «б» пункту 2.3, пунктів 10.1, 12.1 та 13.1 Правил дорожнього руху України, а отже не доведено обов`язкової ознаки складу правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, - причинного зв`язку між конкретним порушенням ОСОБА_1 та наслідками ДТП.
Відповідно до пункту 2 частини восьмої статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову та закрити провадження у справі. 
Зважаючи на недоведеність у діях ОСОБА_1 обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження - закриттю на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
На підставі зазначеного, керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мартиненка Костянтина Ігоровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Постанову судді Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 3 квітня 2026 року, якою на  ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, скасувати.
Постановити нову постанову апеляційного суду, якою закрити провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутності події і складу адміністративного правопорушення
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною, й оскарженню не підлягає.

Суддя Запорізького 
апеляційного суду     В.Я. Рассуждай
Дата документу  Справа № 335/2042/26