Справа № 159/8064/25 | Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю.
Провадження № 22-ц/802/900/26 | Доповідач: Карпук  А. К.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Киці С. І.,
секретар Русинчук М.М.
з участю: відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2026 року в складі судді Бойчука П. Ю.,-
в с т а н о в и в :
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 14.03.2025. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказує, що протягом останнього року сімейне життя між сторонами погіршувалось, що, в кінцевому результаті, призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен зі сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю та виховання дитини.
Позивач вважає, що подальше спільне сімейне життя та збереження шлюбу є неможливим, так як суперечить інтересам позивача та відповідача. Так, позивач вказує, що відповідач не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватись про побудову сімейних відносин між членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги.
На даний час сторони сімейне життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують.
Просив суд розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.03.2025 Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 76.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2026 року позов задоволено.
Постановлено розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 14.03.2025 року Ковельським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 76.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 1211 грн. 20 коп.
Не погоджуючись із рішенням суду відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позов про розірвання шлюбу, фактично обмежився доводами позивача щодо небажання продовжувати шлюбні відносини.
Зазначає, що суд першої інстанції обмежив відповідача у праві взяти участь в судовому засіданні, оскільки ухвалою суду від 03.12.2025 вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а подане клопотання про розгляд справи з викликом сторін залишене без задоволення ухвалою суду від 13.01.2026. Також вказує, що суд не дослідив належним чином матеріали справи в частині місця проживання дитини. Вказує на те, що процесуальні документи подані від імені позивача ним не підписані, а підписані невстановленою особою.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи апеляційної скарги та просить рішення суду залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.
Судом першої інстанцій встановлено, що сторони з 14.03.2025 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого повторно 29.10.2025 Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Київського міжрегінального управління Міністерства юстиції України, актовий запис № 76.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження..
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що вони припинили сімейні стосунки та не підтримують подружніх стосунків, подальше збереження шлюбу неможливе, шлюб носить формальний характер.
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, в сім`ї втрачена взаєморозуміння та спільні інтереси, шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю не можливо. Зважаючи на дійсні причини розірвання шлюбу, зазначені позивачем, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.
За приписом статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Згідно з частиною другою статті 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини другої статті 36 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України.
У частині першій статті 104 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції надавався термін на примирення, який не дав бажаного результату.
Апеляційним судом встановлено, що з часу звернення з позовом до дня розгляду справи апеляційним судом пройшло вісім місяців, однак сторони сімейні стосунки не поновили та не примирилися. Позивач у категоричній формі не бажає зберегти шлюб з відповідачем та примиритися.
Встановивши, що сторони тривалий час не підтримують подружніх стосунків, в сім`ї втрачена взаєморозуміння та спільні інтереси, шлюб існує лише формально й зберегти сім`ю не можливо, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу сторін, так як подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а примушування його до шлюбу з відповідачкою буде суперечити принципу добровільності шлюбу та порушуватиме принцип вільності особи у своїй гідності та правах, встановлений ст. 21 Конституції України, тобто буде суперечити інтересам позивача.
Посилання сторони відповідача на те, що судом першої інстанції розглянуто справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, чим обмежив відповідача у праві взяти участь в судовому засіданні, не заслуговує на увагу.
В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя ( п.1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України).
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч. 5 ст. 279 ЦПК України).
Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (п.2 ч. 6 ст. 279 ЦПК України).
Оскільки, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, відповідно до вимог ч. 6 ст. 279 ЦПК України, тому розгляд даної цивільної справи судом першої інстанції здійснювалось в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи. 
Відповідачем не наведено обставин, які підтверджують про наявність підстав для розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2018 у справі №668/13907/13-ц).
Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції належним чином не встановив місця проживання дитини сторін апеляційний суд відхиляє, як такі, що не стосуються предмета спору, оскільки в даній справі позивачем не заявлялась вимога про визначення місця проживання дитини.
Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги щодо підписання процесуальний документів у справі від імені ОСОБА_2 іншою особою, оскільки позовна заява містить підпис позивача, тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для вирішення питання про відмову у відкритті провадження у цій справі чи залишення позовної заяви без розгляду. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували факт особистого підписання позовної заяви, клопотань та заяв. Знаючи про судове провадження в апеляційному суді, позивач не подав заяви про відмову від позову, як і не подав апеляційної скарги на рішення суду в цій справі.
Неодноразове підтримання позивачем заявленої позовної вимоги у заявах по суті справи та клопотаннях спростовує твердження відповідача про відсутність волі позивача на розірвання шлюбу. Аналіз матеріалів справи та процесуальна поведінка позивача дозволяє зробити висновок, що подана позовна заява відповідає волевиявленню ОСОБА_2 .
Посилаючись в апеляційній скарзі на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, заявник не вказує, які ж саме обставини судом не встановлено.
Аргументи апеляційної скарги, в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного позивачем рішення.
Вирішуючи спір, суд з`ясував причини фактичного припинення шлюбу та навів у рішенні мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як доводи представника відповідачки зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору. Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 367, 368, 375, 380, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 травня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 
Судді: