ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" вересня 2026 р. Справа№ 910/16156/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Чапляна С.Є.
суддів: Крижного О.М. 
Пономаренка Є.Ю. 

без виклику представників учасників справи;
за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Санте-Алко» та Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 (повний текст рішення суду складено 12.05.2026, суддя Пукас А.Ю.)
у справі №910/16156/25
за позовом Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санте-Алко»
про стягнення 133 741,25 грн
ВСТАНОВИВ:
1. Стислий зміст позовних вимог та підстав позову
Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - позивач, Управління) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Санте-Алко» (далі - відповідач, ТОВ «Санте-Алко») про стягнення 133741,25 грн, з яких 108896,43 грн основного боргу, 15855,92 грн штрафу у розмірі 15%, 6412,52 грн пені, 629,52 грн 3% річних та 1946,86 грн інфляційних втрат.
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором тимчасового користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламного засобу №1157/19 від 06.08.2019 (далі - договір) у частині оплати користування місцем за дозволом №72678-19.
За твердженням позивача, під час попередніх автоматизованих нарахувань не було застосовано коригуючий коефіцієнт, передбачений Порядком визначення розміру плати за тимчасове користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламних засобів, затвердженим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 22.12.2018 №2341 (далі - Порядок №2341). У серпні 2025 року Управління здійснило перерахунок за період із грудня 2019 року та визначило місячну плату в сумі 3741,25 грн замість зазначених в адресному переліку 512,50 грн, у зв`язку із чим сформувало спірну заборгованість і запропонувало відповідачу підписати додаткову угоду №1157/19-5.
2. Узагальнена позиція відповідача
Заперечуючи проти позову, ТОВ «Санте-Алко» посилалося на відсутність заборгованості за попередні розрахункові періоди, оскільки Управління щомісяця надавало рахунки, виходячи з погодженої сторонами базової плати 512,50 грн. У свою чергу відповідач сплачував такі рахунки, а сторони підписували акти користування без зауважень.
Відповідач зазначав, що додаткової угоди №1157/19-5 не підписував та листом від 08.10.2025 №409 відмовився від запропонованої ретроспективної зміни ціни. На його думку, донарахування за вже виконані періоди суперечить частині третій статті 632 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а зобов`язання за ці періоди припинилися належним виконанням відповідно до статті 599 ЦК України.
У своєму контррозрахунку відповідач визнав, що платежі за вересень-листопад 2025 року за спірним дозволом, кожний у сумі 384,38 грн з урахуванням коефіцієнта 0,75, були здійснені 29.12.2025, тобто після встановленого договором строку. Водночас відповідач заперечував правильність визначених позивачем бази розрахунку, періодів і розміру штрафних та компенсаційних нарахувань.
3. Стислий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у справі №910/16156/25 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Санте-Алко» на користь Управління пеню - 134 (сто тридцять чотири) грн 50 коп., 3% річних - 13 (тринадцять) грн 02 коп., інфляційні втрати - 17 (сімнадцять) грн 74 коп. та судовий збір - 3 (три) грн 74 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем основної заборгованості в розмірі 108896,43 грн, оскільки додаткова угода про зміну розміру плати сторонами не укладена, а подані Управлінням розрахунки не дають можливості достовірно встановити заявлену суму боргу. Водночас, установивши прострочення відповідачем оплати за вересень-листопад 2025 року, суд здійснив власний розрахунок та частково задовольнив вимоги про стягнення пені, 3% річних й інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено через їх необґрунтованість і недоведеність.
4. Надходження до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги та її узагальнені доводи
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ТОВ «Санте-Алко» через підсистему «Електронний суд» звернулося 15.05.2026 до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у справі №910/16156/25 змінити в резолютивній частині, скасувавши пункт 2 рішення в частині стягнення з ТОВ «Санте-Алко» на користь Управління пені у розмірі 134,50 грн, 3% річних у розмірі 13,02 грн, інфляційних втрат у розмірі 17,74 грн та судового збору у розмірі 3,74 грн. У зазначеній частині ухвалити нове рішення, яким відмовити Управлінню у стягненні з ТОВ «Санте-Алко» пені, 3% річних, інфляційних втрат та відповідної частини судового збору. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у справі №910/16156/25 шляхом виключення з неї висновків щодо (1) правової природи договору тимчасового користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва для розміщення рекламного засобу №1157/19 від 06.08.2019 як договору оренди; (2) існування у відповідача обов`язку сплачувати за дозволом №72678-19 плату в розмірі 3741,25 грн щомісяця як нібито правомірно розраховану на підставі Порядку №2341; (3) того, що кошти, які виходять за межі погодженого договором та первинними документами розміру плати, можуть вважатися такими, що безпідставно зберігаються відповідачем та підлягають стягненню за ст. 1212 ЦК України; (4) того, що інтереси наповнення бюджету міста Києва можуть бути самостійною підставою для покладення на відповідача ретроспективного фінансового тягаря, спричиненого неналежним адмініструванням позивача; (5) наявності підстав для нарахування відповідачу 15% штрафу від суми 2 306,28 грн або в будь-якому іншому розмірі; (6) наявності прострочення відповідача за вересень-листопад 2025 без урахування прострочення Позивача як кредитора та створеної ним правової невизначеності.
В іншій частині, а саме в частині відмови у стягненні основного боргу та 15% штрафу, скаржник просить залишити резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 без змін.
Апеляційна скарга мотивована суперечливістю рішення, виходом суду за межі заявлених підстав позову, ретроспективною зміною виконаних зобов`язань та неправильним визначенням бази похідних нарахувань. Зокрема, суд застосував суму щомісячного платежу 768,76 грн за місяць, що становить сумарний платіж за два рекламні засоби, тоді як предметом спору є лише дозвіл №72678-19 і відповідний йому місячний платі в сумі 384,38 грн.
У свою чергу, не погоджуючись із зазначеним рішенням, Управління подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у справі №910/16156/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ТОВ «Санте-Алко» на користь Управління (1) 108896,43 грн основного боргу; (2) 15855,92 грн штрафу; (3) 6412,52 пені; (4) 629,52 грн 3% річних; (5) 1946,86 інфляційних втрат; (6) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 3028 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 4992 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що розмір плати визначається нормативно порядком №2341, помилкове незастосування коефіцієнта в попередніх рахунках не змінює встановленого нормативним актом розміру, а додаткова угода мала технічний характер. 
Також Управління посилається на принцип jura novit curia та вважає, що суд мав надати належну правову кваліфікацію заявленим фактам.
5. Узагальнені доводи відзивів на апеляційні скарги
У відзиві на апеляційну скаргу Управління ТОВ «Санте-Алко» просить залишити її без задоволення, наголошуючи, що нормативний спосіб формування плати не дає позивачу права змінювати ціну за вже виконані періоди. Відповідач указує, що Управління протягом грудня 2019 року - серпня 2025 року самостійно визначало належні суми в рахунках, приймало їх оплату й підписувало акти без зауважень. Застосування статті 1212 ЦК України, на думку відповідача, змінило б фактичну підставу позову.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Санте-Алко» Управління заперечує проти її задоволення, посилаючись на прострочення платежів за вересень-листопад 2025 року та відсутність підстав звільняти боржника від наслідків такого прострочення.
У відповідях, запереченнях і додаткових поясненнях сторони підтримали викладені позиції.
6. Рух апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 15.05.2026 матеріали апеляційної скарги ТОВ «Санте-Алко» у справі №910/16156/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді-доповідача) Чапляна С.Є., суддів Крижного О.М., Пономаренка Є.Ю. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2026 за апеляційною скаргою ТОВ «Санте-Алко» відкрито апеляційне провадження та постановлено здійснювати розгляд справи у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з протоколом передачі судової справи (апеляційної скарги, заяви, картки додаткових матеріалів) раніше визначеному головуючому судді (судді-доповідачу) (складу суду) Північного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 матеріали апеляційної скарги Управління передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді (судді-доповідача) Чапляна С.Є., суддів Крижного О.М., Пономаренка Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління на рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у справі №910/16156/25 та об`єднано в одне провадження із апеляційною скаргою ТОВ «Санте-Алко». 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
До Північного апеляційного господарського суду від Управління 21.07.2026 надійшло клопотання про розгляд справи №910/16156/25 з повідомленням (викликом) учасників справи. Клопотання мотивовано тим, що конкретні обставини цієї справи потребують розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.07.2026 у задоволенні клопотання Управління про розгляд справи №910/16156/25 з повідомленням (викликом) учасників справи відмовлено.
7. Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив таке.
7.1. Обставини, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Між Управлінням як робочим органом та ТОВ «Санте-Алко» як рекламорозповсюджувачем 06.08.2019 укладено договір тимчасового користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламного засобу №1157/19.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору на підставі рішення робочого органу про встановлення пріоритету та дозволу на розміщення зовнішньої реклами відповідачу надано право тимчасового платного користування місцем комунальної власності виключно для розміщення й експлуатації рекламного засобу, а відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі вносити встановлену плату.
Пунктом 6.3 договору передбачено, що підставами для нарахування плати за тимчасове користування місцями та внесення рекламорозповсюджувачем плати є рішення робочого органу про встановлення або продовження пріоритету, рішення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про надання або продовження дозволу, інші юридичні факти (вчинки рекламорозповсюджувача щодо фактичного користування місцем для розміщення рекламних засобів) відповідно до пункту 4 частини другої статті 11 ЦК України, цей договір.
Згідно з пунктом 6.9 договору у разі зміни розміру плати, а також інших тарифів, що впливають на розмір плати за тимчасове користування місцем, робочий орган повідомляє про це рекламорозповсюджувача протягом 15 календарних днів з дня прийняття відповідного рішення шляхом направлення відповідного повідомлення та примірника додаткової угоди для підписання. При цьому протягом 15 календарних днів з дня отримання рекламорозповсюджувачем такого повідомлення він зобов`язаний підписати додаткову угоду до договору (адресний перелік). У разі ненадання робочому органу підписаної рекламорозповсюджувачем додаткової угоди це не звільняє його від сплати за зміненими розмірами плати за тимчасове користування місцем. Рекламорозповсюджувач сплачує новий розмір плати за тимчасове користування місцем з дати набрання чинності відповідним розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) незалежно від отримання повідомлення про зміну розмірів плати.
За пунктом 6.10 договору на підставі відповідних рішень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) робочий орган здійснює перерахунок та коригує розмір плати за тимчасове користування місцем, про що підписується адресний перелік у новій редакції.
Відповідно до пунктів 6.13, 6.14 договору розрахунковим періодом надання місця у тимчасове користування та нарахування плати за тимчасове користування місцем є календарний місяць. Плата за тимчасове користування місцем, штрафні санкції за прострочення здійснення платежів нараховуються робочим органом щомісяця та переказуються рекламорозповсюджувачем не пізніше 20-го числа поточного місяця на казначейський рахунок у Головному управлінні Державної казначейської служби України у м. Києві для зарахування до цільового фонду спеціального фонду бюджету міста Києва у розмірах, зазначених у рахунках. Факт неотримання рахунку не звільняє рекламорозповсюджувача від здійснення плати.
Згідно з пунктом 6.16 договору у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості: 1) у першу чергу - основна сума боргу; 2) у другу чергу - пеня та штрафи.
Пунктами 7.2, 7.3 договору погоджено, що робочий орган застосовує до рекламорозповсюджувача штрафні санкції у вигляді пені за несвоєчасне або неповне внесення платежів у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Робочий орган має право додатково нарахувати боржнику за прострочення внесення платежів за тимчасове користування, що складає більше 1 (одного) місяця, штраф у розмірі 15 (п`ятнадцять) відсотків простроченої суми.
Відповідно до п. 8.1 договору він набирає чинності з моменту підписання сторонами та діє щодо кожного місця розміщення рекламного засобу протягом строку дії встановленого пріоритету та/або дозволу, а також протягом строку фактичного користування місцем.
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 25.09.2019 №1704 ТОВ «Санте-Алко» надано дозвіл №72678-19 на розміщення зовнішньої реклами строком із 25.09.2019 до 24.09.2024. Розпорядженням від 30.08.2019 №1540 відповідачу надано дозвіл №72653-19 строком із 30.08.2019 до 29.08.2024.
На час закінчення зазначених дозволів був чинним підпункт 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 №314, яким передбачалося автоматичне продовження строків дії чинних строкових ліцензій і документів дозвільного характеру на період воєнного стану. Доказів анулювання дозволу №72678-19 або припинення фактичного користування відповідним місцем у спірний період матеріали справи не містять.
Адресним переліком №5, оформленим як додаток №5 до договору від 08.10.2019, щодо рекламного засобу за дозволом №72678-19 визначено місячну плату в розмірі 512,50 грн.
Упродовж грудня 2019 року - серпня 2025 року Управління щомісячно формувало рахунки з урахуванням зазначеного в адресному переліку розміру плати та встановлених Київською міською радою понижувальних коефіцієнтів. Відповідач здійснював оплату коштів на підставі наданих Управлінням рахунків, а сторони оформлювали акти користування. Доказів пред`явлення Управлінням у цей період претензій щодо неповної оплати за дозволом №72678-19 суду не надано.
Рішенням Київської міської ради від 30.03.2022 №4551/4592 передбачено, що з 01.01.2025 до 31.12.2025 розмір плати за право тимчасового користування місцями комунальної власності для розміщення засобів зовнішньої реклами становить 75% від визначеного договорами розміру. 
У серпні 2025 року Управління встановило, що під час попереднього автоматизованого розрахунку плати за дозволом №72678-19 не було застосовано коригуючого коефіцієнта, передбаченого пунктом 2.3 порядку №2341. У зв`язку із цим позивач здійснив перерахунок плати за період починаючи з грудня 2019 року та визначив місячну плату в сумі 3741,25 грн замість 512,50 грн.
Листом від 21.07.2025 №076-2047 Управління направило ТОВ «Санте-Алко» проєкт додаткової угоди №1157/19-5, якою запропонувало викласти пункт 1 адресного переліку №5 у новій редакції та застосувати перерахований розмір плати до попередніх періодів.
ТОВ «Санте-Алко» додаткової угоди не підписало. Листом від 08.10.2025 №409 відповідач повідомив Управління про незгоду з її укладенням та заперечив проти ретроспективного збільшення плати. Доказів досягнення сторонами згоди щодо зміни договору або визнання додаткової угоди укладеною в судовому порядку матеріали справи не містять.
На підставі здійсненого перерахунку Управління визначило заборгованість за дозволом №72678-19 у сумі 108896,43 грн та нарахувало 15855,92 грн штрафу, 6412,52 грн пені, 629,52 грн 3% річних і 1946,86 грн інфляційних втрат.
Із поданих відповідачем платіжних документів установлено, що 18.08.2025 ТОВ «Санте-Алко» здійснило консолідований платіж за рекламні засоби, з якого на оплату за дозволом №72678-19 за серпень 2025 року припадало 384,38 грн.
29.12.2025 відповідач здійснив платежі із зазначенням у призначенні договору та розрахункових періодів вересень-листопад 2025 року. Сума 768,76 грн за кожний місяць складалася з платежів за два рекламні засоби: 384,38 грн за дозволом №72678-19 та 384,38 грн за дозволом №72653-19.
7.2. Оцінка висновків суду першої інстанції, доводів сторін та мотиви, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні рішення
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши встановлені місцевим господарським судом обставини, надані учасниками справи докази та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів виходить з такого.
Предметом спору у цій справі є стягнення з ТОВ «Санте-Алко» заборгованості за договором тимчасового користування місцем, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва, для розміщення рекламного засобу №1157/19 від 06.08.2019 у частині плати за місце розміщення рекламного засобу на підставі дозволу №72678-19, а також штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.
Спір у частині основного боргу виник після того, як у 2025 році Управління встановило, що під час автоматизованого розрахунку плати за вказаним дозволом не застосовувався передбачений пунктом 2.3 Порядку №2341 коригуючий коефіцієнт Кк, у зв`язку із чим здійснило перерахунок плати за попередні періоди, починаючи з грудня 2019 року та визначило місячну плату в сумі 3741,25 грн замість 512,50 грн.
Місцевий господарський суд, визнавши правильним застосування передбаченого Порядком №2341 коригуючого коефіцієнта та визначення плати в сумі 3741,25 грн, водночас виходив із того, що відповідні зміни до договору сторонами не внесені, а різниця між фактично сплаченою та належною платою може мати характер безпідставно збережених відповідачем коштів у розумінні статті 1212 ЦК України.
Колегія суддів не погоджується з таким мотивуванням.
Зокрема колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо орендної природи укладеного сторонами договору.
Так, Верховний Суд у постанові від 26.04.2017 у справі №905/542/15 виснував, що відносини, які виникають з тимчасового користування місцем розташування рекламних засобів не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди комунального майна, оскільки розміщення зовнішньої реклами проводиться за окремою процедурою, відмінною від процедури передачі в оренду комунального майна, на підставі дозволів, що надаються виконавчим комітетом відповідних рад у порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України; договір на тимчасове користування такими місцями укладається без проведення конкурсів, а сам об`єкт - місця розташування рекламних засобів - площа зовнішньої поверхні будівлі або споруди, елемента вуличного обладнання тощо - не входить до переліку об`єктів оренди, визначеного у статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню насамперед умови укладеного сторонами договору, спеціальне нормативне регулювання у сфері розміщення зовнішньої реклами та загальні положення цивільного законодавства про зобов`язання.
Водночас остаточне віднесення договору №1157/19 до певного пойменованого виду цивільно-правових договорів для вирішення цього спору не є необхідним.
Згідно з частинами 1-3 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
За пунктом 6.1 договору ціною договору є плата за тимчасове користування місцем, розмір якої відповідно до статті 632 ЦК України визначається та розраховується на підставі рішень Київської міської ради або розпоряджень її виконавчого органу залежно від встановлених за рекламорозповсюджувачем пріоритетів та наданих дозволів, зазначених у відповідних адресних переліках. Пунктом 6.2 договору передбачено, що плата нараховується, зараховується та використовується робочим органом у порядку, визначеному рішеннями Київської міської ради або її виконавчого органу. 
Отже, сторони не погодили незмінність розміру плати протягом усього строку дії договору, а безпосередньо пов`язали порядок її визначення із нормативним регулюванням.
Більше того, пункт 6.9 договору встановлює спеціальний порядок застосування зміненого розміру плати. За його змістом у разі зміни розміру плати або інших тарифів, що впливають на неї, робочий орган повідомляє рекламорозповсюджувача та надсилає примірник додаткової угоди, однак ненадання рекламорозповсюджувачем підписаної додаткової угоди не звільняє його від сплати за зміненим розміром плати; новий розмір плати застосовується з дати набрання чинності відповідним розпорядженням незалежно від отримання рекламорозповсюджувачем повідомлення. 
За таких обставин колегія суддів не погоджується з доводами відповідача та відповідними міркуваннями місцевого господарського суду в тій частині, в якій непідписання ТОВ «Санте-Алко» додаткової угоди розглядається як обставина, що за будь-яких умов виключає можливість застосування іншого розміру плати.
Пункт 8.5 договору, який передбачає внесення змін та доповнень за взаємною згодою сторін шляхом укладення додаткових угод, має застосовуватися системно зі спеціальними положеннями розділу 6 договору щодо формування та зміни плати. 
Разом із тим наведене саме по собі не підтверджує обґрунтованості здійсненого Управлінням у 2025 році перерахунку за весь попередній період.
Як убачається з матеріалів справи, спірний перерахунок не був наслідком прийняття у 2025 році нового нормативного акта, яким змінено розмір базового тарифу, коригуючого коефіцієнта Кк або іншої складової формули плати.
За твердженням Управління, Порядок №2341 і відповідний коригуючий коефіцієнт діяли й раніше, однак не були належним чином застосовані під час автоматизованого формування попередніх нарахувань.
Отже, у цій справі йдеться не про зміну плати з певної дати внаслідок набрання чинності новим нормативним рішенням, а про заявлене кредитором виправлення допущеної ним у попередніх розрахункових періодах помилки при застосуванні чинної на той час нормативної методики.
Тому вирішальним для розгляду вимоги про стягнення 108896,43 грн є не саме по собі питання підписання додаткової угоди, а встановлення, по-перше, належного розміру грошового зобов`язання відповідача у кожному спірному періоді та, по-друге, фактичного залишку такого зобов`язання після врахування здійснених відповідачем платежів.
При цьому колегія суддів ураховує принцип належного урядування, який, зокрема, вимагає від органів публічної влади діяти послідовно, своєчасно та передбачувано, належним чином організовувати внутрішні процедури та мінімізувати ризик помилок при реалізації покладених на них повноважень.
Так, саме Управління як уповноважений робочий орган здійснювало розрахунок плати, формувало та направляло відповідачу рахунки із зазначенням конкретних сум до сплати та приймало здійснені відповідно до таких рахунків платежі. При цьому лише у 2025 році Управлінням встановлено, що при автоматизованому розрахунку плати за рекламний засіб за дозволом №72678-19 протягом попередніх років не застосовувався передбачений пунктом 2.3 Порядку №2341 коригуючий коефіцієнт Кк, після чого здійснило відповідний перерахунок починаючи з грудня 2019 року.
Водночас помилкове неврахування Управлінням коригуючого коефіцієнта при формуванні попередніх рахунків не змінювало змісту нормативного регулювання та не припиняло відповідного грошового зобов`язання відповідача, оскільки його належний розмір визначався умовами договору у взаємозв`язку з Порядком №2341, а не виключно сумою, зазначеною у виставленому Управлінням рахунку.
Однак установлення належного способу розрахунку плати та необхідності застосування передбаченого пунктом 2.3 Порядку №2341 коефіцієнта Кк не є тотожним установленню наявності непогашеного основного боргу саме в заявленій позивачем сумі 108896,43 грн.
Правильність окремого нарахування визначає розмір зобов`язання за відповідний розрахунковий період. Натомість розмір непогашеної заборгованості визначається з урахуванням як належних нарахувань, так і всіх платежів, здійснених на виконання відповідних зобов`язань. Тому правильність застосованої Управлінням формули сама по собі не доводить правильності сформованого ним кінцевого сальдо.
Обов`язок доказування заявленої до стягнення суми заборгованості покладається на позивача.
Поданий Управлінням деталізований розрахунок охоплює період із грудня 2019 року до листопада 2025 року та ґрунтується не тільки на перерахунку належного розміру плати, але й на здійсненому позивачем перерозподілі раніше внесених відповідачем платежів між розрахунковими періодами. Зокрема, при визначенні заборгованості за грудень 2019 року Управління віднесло на її погашення платежі, здійснені значно пізніше, у тому числі протягом 2024- 2025 років, унаслідок чого визначило залишок за відповідний місяць у сумі 360,17 грн. На такому принципі подальшого зарахування платежів побудована суттєва частина розрахунку. 
Водночас наявні у матеріалах справи банківські документи свідчать, що платежі відповідача не мали невизначеного призначення, а містили посилання на конкретні рахунки та розрахункові періоди. 
Пункт 6.16 договору визначає черговість погашення вимог кредитора у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, а саме в першу чергу погашається основна сума боргу, у другу - пеня та штрафи.
Проте зазначена умова визначає черговість погашення різних складових грошової вимоги у разі недостатності платежу та не встановлює права кредитора змінювати чітко визначений платником розрахунковий період, за який здійснено платіж, і зараховувати кошти, сплачені за конкретним рахунком та конкретний місяць, у рахунок іншого, раніше виниклого зобов`язання.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у пункті 5.3. постанови від 10.10.2023 у справі №916/2357/22 зауважив, що погашення вимог кредитора здійснюється у встановленій статтею 534 ЦК України послідовності, що, однак, не застосовується у разі чіткого визначення боржником призначення платежу.
Верховний Суд у цій же постанові виходив із того, що отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок їх зарахування за наявності чітко визначеного платником призначення платежу. Зазначений висновок суд касаційної інстанції назвав усталеним і послався також на постанови від 18.04.2018 у справі №904/12527/16 та від 26.09.2019 у справі №910/12934/18. 
Отже, Управління не довело наявності договірної підстави для здійсненого ним ретроспективного перерозподілу платежів усупереч визначеному платником призначенню.
Водночас ця обставина не означає, що сплата відповідачем виставленого Управлінням рахунку у визначеному в ньому розмірі за будь-яких умов виключає існування недоплати. Якщо належний розмір грошового зобов`язання за конкретний розрахунковий період відповідно до умов договору та обов`язкового нормативного регулювання був більшим за фактично сплачену суму, різниця могла становити непогашену частину такого зобов`язання.
Однак у такому разі для доведення заявленої до стягнення заборгованості Управління мало визначити належний розмір плати за кожний відповідний розрахунковий період, відняти від нього кошти, сплачені відповідачем саме за цей період відповідно до визначеного призначення платежу, та на підставі таких даних установити сукупний непогашений залишок.
Наданий Управлінням розрахунок не дозволяє встановити заявлену суму 108896,43 грн у такий спосіб, оскільки кінцеве сальдо сформоване із застосуванням іншого принципу зарахування платежів.
Акти звірки взаєморозрахунків, складені сторонами у 2020 році, підлягають урахуванню в сукупності з іншими доказами. В акті звірки за період з 01.01.2020 до 31.12.2020, підписаному представниками сторін, після відображення відповідних нарахувань, коригувань та платежів за даними Управління зазначене кінцеве сальдо 2390,40 грн на користь ТОВ «Санте-Алко», а в акті звірки станом на 01.11.2020 за даними КП «Київреклама» відображалося сальдо 4,28 грн. 
Колегія суддів не розглядає зазначені акти як беззаперечний доказ відсутності будь-якої можливої недоплати за дозволом №72678-19, оскільки вони відображають взаєморозрахунки сторін у ширшому обсязі. Водночас у сукупності з банківськими документами вони додатково підтверджують необхідність визначення фактичного непогашеного залишку за кожним розрахунковим періодом із належним урахуванням здійснених платежів.
Таким чином, матеріали справи підтверджують наявність нормативної підстави для застосування при визначенні плати за рекламний засіб за дозволом №72678-19 передбаченого пунктом 2.3 Порядку №2341 коригуючого коефіцієнта Кк, однак не підтверджують правильності сформованого Управлінням кінцевого сальдо та існування непогашеного грошового зобов`язання ТОВ «Санте-Алко» саме в заявленій до стягнення сумі 108896,43 грн.
У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з результатом вирішення місцевим господарським судом вимоги про стягнення основного боргу, однак з мотивів, викладених у цій постанові.
Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого господарського суду про можливість кваліфікації спірної різниці за правилами статті 1212 ЦК України.
Користування відповідачем відповідним місцем протягом заявленого періоду здійснювалося на підставі чинного договору №1157/19, а Управління обґрунтовує позов неналежним виконанням передбаченого цим договором грошового зобов`язання.
Отже, спір стосується визначення належного розміру та виконання договірного грошового зобов`язання, а тому підстав для застосування до спірної суми положень статті 1212 ЦК України колегія суддів не вбачає.
Колегія суддів не погоджується також із висновком місцевого господарського суду про неможливість застосування принципу jura novit curia з мотивів того, що самостійне застосування судом до встановлених обставин іншої норми матеріального права призведе до зміни правової підстави позову.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у пункті 83 постанови від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Отже, принцип jura novit curia надавав суду право та покладав на нього обов`язок застосувати до встановлених обставин належні норми матеріального права, однак не звільняв позивача від обов`язку довести фактичні обставини, з яких він виводить існування заявленого до стягнення боргу. Недоведеність розміру основного боргу не може бути усунута шляхом іншої правової кваліфікації тих самих правовідносин.
Щодо доводів ТОВ «Санте-Алко» про те, що підписання щомісячних актів, надання Управлінням рахунків та їх оплата відповідачем безумовно свідчать про припинення всіх зобов`язань за відповідні періоди на підставі статті 599 ЦК України, колегія суддів зазначає таке.
Вказані документи є належними доказами фактичного виконання сторонами договору та підлягають оцінці в сукупності з іншими матеріалами справи. Водночас вони самі по собі не можуть змінити зміст обов`язкового нормативного регулювання, якщо належний розмір плати відповідно до договору визначався із застосуванням такого регулювання.
Тому колегія суддів не погоджується ані з твердженням Управління про відсутність доказового значення попередніх рахунків, актів та платежів, ані з протилежним твердженням відповідача про те, що їх наявність за будь-яких умов унеможливлює встановлення недоплати.
Для вирішення спору необхідним є доведення кредитором конкретного непогашеного залишку з урахуванням належного розміру зобов`язання та фактично здійсненого виконання, чого щодо суми 108896,43 грн у цій справі не зроблено.
Щодо відповідальності за прострочення платежів за вересень-листопад 2025 року колегія суддів виходить з такого.
У цій частині необхідно розмежовувати здійснений Управлінням ретроспективний перерахунок плати за дозволом №72678-19 за попередні розрахункові періоди та самостійне порушення відповідачем строків виконання поточних грошових зобов`язань за вересень, жовтень і листопад 2025 року.
Матеріалами справи підтверджено, що рахунки №248765 від 05.09.2025, №254477 від 10.10.2025 та №258019 від 10.11.2025 з урахуванням відповідних коригувань містили нарахування плати одночасно за двома рекламними засобами за дозволами №72678-19 та №72653-19. 
Обидва рекламні засоби охоплювалися договором №1157/19, а встановлений пунктом 6.14 договору строк внесення плати поширювався на платежі за тимчасове користування місцями за цим договором. За умовами зазначеного пункту плата мала бути внесена не пізніше 20-го числа поточного місяця. Умовами договору не встановлено різних строків виконання грошових зобов`язань залежно від того, на підставі якого з дозволів здійснювалося користування відповідним місцем. Умови щодо строку оплати та відповідальності за його порушення наведені в пунктах 6.13, 6.14, 7.2 і 7.3 договору. 
ТОВ «Санте-Алко» 29.12.2025 здійснило платежі №№4734- 4736 за вересень, жовтень і листопад 2025 року по 768,76 грн за кожний місяць, прямо зазначивши відповідний розрахунковий період у призначенні кожного платежу.
Як установлено з матеріалів справи, сума 768,76 грн складалася з двох платежів по 384,38 грн - за рекламними засобами за дозволами №72678-19 та №72653-19. 
Разом із тим сама по собі обставина, що відповідач 29.12.2025 сплатив по 768,76 грн за кожний із зазначених місяців, не визначає належного розміру його грошового зобов`язання за відповідними рахунками.
Як установлено вище, при визначенні плати за рекламний засіб за дозволом №72678-19 підлягав застосуванню передбачений пунктом 2.3 Порядку №2341 коригуючий коефіцієнт Кк. За результатами такого розрахунку розмір плати за цим рекламним засобом становив 3741,25 грн на місяць, а з урахуванням установленого на 2025 рік зменшення плати до 75% - 2805,94 грн.
Плата за рекламний засіб за дозволом №72653-19 у відповідних рахунках визначена в сумі 512,50 грн, а з урахуванням того самого зменшення до 75 відсотків - 384,38 грн.
Отже, належний розмір поточного грошового зобов`язання відповідача за кожний із вересня, жовтня та листопада 2025 року за двома рекламними засобами становив 3190,32 грн (2805,94 грн + 384,38 грн).
Саме така сума відображена в рахунках та розрахунках коригування Управління за вересень, жовтень і листопад 2025 року. Зокрема, у рахунках зазначено загальну вихідну суму 4253,75 грн, яка складається з 3741,25 грн за дозволом №72678-19 та 512,50 грн за дозволом №72653-19, а після застосування коефіцієнта 0,75 становить 3190,32 грн. 
Таким чином, обставина недоведеності Управлінням кінцевого сальдо основної заборгованості у розмірі 108896,43 грн за весь охоплений перерахунком період не перешкоджає встановленню належного розміру окремих поточних грошових зобов`язань за вересень-листопад 2025 року, оскільки їх розмір безпосередньо визначається на підставі умов договору, Порядку №2341, відповідного зменшувального коефіцієнта та рахунків і коригувань, наявних у матеріалах справи.
При цьому здійснена відповідачем 29.12.2025 сплата по 768,76 грн за кожний місяць свідчить про часткове виконання відповідних грошових зобов`язань.
Водночас при визначенні розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат апеляційний суд виходить із тих часових меж, які визначив позивач у позовній заяві та доданих до неї розрахунках.
Із позовної заяви вбачається, що Управління визначило заборгованість та здійснило розрахунок похідних вимог станом на 01.12.2025, а тому підстав для продовження періоду нарахування пені, 3 % річних та інфляційних втрат до 28.12.2025 лише з огляду на подальшу фактичну часткову сплату відповідачем коштів 29.12.2025 немає. Позовні вимоги про стягнення 15855,92 грн штрафу, 6412,52 грн пені, 629,52 грн 3 % річних та 1946,86 грн інфляційних втрат були заявлені виходячи з розрахунку Управління саме станом на 01.12.2025. 
За пунктом 6.14 договору плата за тимчасове користування місцем підлягала внесенню не пізніше 20-го числа поточного місяця. Отже, прострочення виконання відповідних грошових зобов`язань виникло з 21-го числа кожного місяця. Умовами пунктів 7.2 та 7.3 договору передбачено нарахування пені від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а також право Управління додатково нарахувати штраф у розмірі 15 % простроченої суми у разі прострочення внесення платежів більше ніж на один місяць. 
Відтак у межах заявленого позивачем періоду прострочення становило:
- за вересень 2025 року - з 21.09.2025 до 01.12.2025 включно, тобто 72 дні;
- за жовтень 2025 року - з 21.10.2025 до 01.12.2025 включно, тобто 42 дні;
- за листопад 2025 року - з 21.11.2025 до 01.12.2025 включно, тобто 11 днів.
Доводи відповідача про прострочення кредитора у розумінні статті 613 ЦК України колегія суддів відхиляє.
Наявність між сторонами спору щодо здійсненого Управлінням ретроспективного перерахунку за попередні періоди та розміру сформованого ним кінцевого сальдо не створювала об`єктивних перешкод для виконання поточних грошових зобов`язань за вересень-листопад 2025 року в належному розмірі, який визначався відповідно до нормативної методики та був відображений у наданих Управлінням рахунках.
Те, що відповідач не погоджувався із застосуванням коригуючого коефіцієнта та фактично сплатив 29.12.2025 лише по 768,76 грн за кожний місяць, саме по собі не змінює належного розміру відповідного грошового зобов`язання.
Отже, при визначенні наслідків прострочення за вересень, жовтень і листопад 2025 року базою для розрахунку є 3190,32 грн за кожний місяць.
Перевіривши розрахунок пені виходячи із суми простроченого платежу 3190,32 грн, подвійної облікової ставки Національного банку України 31 % річних та наведених вище періодів прострочення, колегія суддів установила, що її загальний розмір становить 338,70 грн (3190,32 грн х 31 % х (72 + 42 + 11) / 365).
Отже, належний до стягнення розмір пені становить 338,70 грн.
Щодо 3% річних колегія суддів ураховує, що у розрахунку позивача початок їх нарахування визначено з 20-го числа відповідного місяця. Водночас, оскільки за пунктом 6.14 договору 20-те число є останнім днем належного виконання грошового зобов`язання, прострочення виникає з наступного дня, тобто з 21-го числа відповідного місяця. Відповідно, 3% річних підлягають обчисленню за періоди з 21.09.2025 до 01.12.2025, з 21.10.2025 до 01.12.2025 та з 21.11.2025 до 01.12.2025 включно, і в сукупності складають 32,78 грн (3190,32 грн х 3 % х (72 + 42 + 11) / 365).
Щодо інфляційних втрат колегія суддів, перевіривши їх у межах періодів та індексів, застосованих самим позивачем, установила, що їх загальний розмір становить 54,35 грн, з яких 41,59 грн за несвоєчасно виконане зобов`язання, яке виникло у вересні 2025 року, 12,76 грн - у жовтні 2025 року. Щодо зобов`язання, яке виникло у листопаді 2025, станом на 01.12.2025 підстав для нарахування втрат від інфляції не вбачається. 
Щодо штрафу за прострочення внесення платежів понад 1 (один) місяць колегія виходить з таких міркувань.
Пунктом 7.3 договору передбачено право Управління додатково нарахувати боржнику штраф у розмірі 15% простроченої суми у разі, якщо прострочення внесення платежів за тимчасове користування триває більше одного місяця. 
Оскільки позивач обмежив розрахунок станом на 01.12.2025, умова про прострочення більше одного місяця на цю дату виконана щодо платежів за вересень та жовтень 2025 року. Щодо платежу за листопад 2025 року підстави для нарахування штрафу станом на 01.12.2025 не виникли.
Отже, базою для нарахування штрафу є сукупна сума прострочених платежів за вересень та жовтень 2025 року, а саме 6380,64 грн (3190,32 грн х 2). Відповідно, розмір штрафу становить 957,10 грн (6 380,64 грн Ч 15 %).
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 957,10 грн штрафу.
Місцевий господарський суд, визначаючи наслідки прострочення, виходив із суми 768,76 грн за кожний із відповідних місяців та здійснив нарахування до 28.12.2025, тобто до дня, що передував фактичній сплаті відповідачем частини відповідних платежів 29.12.2025. Такий підхід не може бути підтриманий апеляційним судом, оскільки, по-перше, 768,76 грн є лише частиною належного поточного грошового зобов`язання в сумі 3190,32 грн, а по-друге, продовження періоду нарахування до 28.12.2025 виходить за часові межі, визначені самим позивачем у позові та доданих до нього розрахунках.
8. Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг
Згідно із частиною першою статті 277 ГПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За змістом частини четвертої статті 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та/або резолютивної частини.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду підлягає зміні як у мотивувальній, так і в резолютивній частині.
Апеляційна скарга Управління з питань реклами підлягає частковому задоволенню, оскільки суд першої інстанції, правильно встановивши наявність у відповідача прострочення виконання грошових зобов`язань за вересень-листопад 2025 року, водночас неправильно визначив розмір таких зобов`язань, що підлягав урахуванню як база для нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат та штрафу, а також не присудив до стягнення штраф, хоча в мотивувальній частині рішення дійшов висновку про наявність підстав для його застосування.
Колегія суддів установила, що належний розмір грошового зобов`язання за вересень, жовтень та листопад 2025 року становив 3190,32 грн за кожен місяць, тоді як місцевий господарський суд виходив із суми 768,76 грн. При цьому, здійснюючи власний розрахунок похідних вимог, апеляційний суд виходить із часових меж, визначених самим позивачем у позовній заяві та доданих до неї розрахунках, тобто станом на 01.12.2025.
Отже, рішення місцевого господарського суду в частині стягнення 134,50 грн пені, 13,02 грн 3 % річних та 17,74 грн інфляційних втрат підлягає зміні з визначенням належних до стягнення сум у розмірі, відповідно, 338,70 грн пені, 32,78 грн 3% річних та 54,35 грн інфляційних втрат.
Також підлягає частковому задоволенню позовна вимога про стягнення з ТОВ «Санте-Алко» на користь Управління 957,10 грн штрафу.
Разом із тим доводи апеляційної скарги Управління щодо наявності підстав для стягнення 108896,43 грн основного боргу та похідних вимог у заявленому ним розмірі задоволенню не підлягають, оскільки, хоча матеріали справи підтверджують наявність нормативної підстави для застосування при визначенні плати за рекламний засіб за дозволом №72678-19 коригуючого коефіцієнта, передбаченого пунктом 2.3 Порядку №2341, позивач не довів правильності сформованого ним кінцевого сальдо заборгованості у сумі 108896,43 грн з урахуванням здійснених відповідачем платежів та їх призначення.
Апеляційна скарга ТОВ «Санте-Алко» також підлягає частковому задоволенню в частині мотивів рішення.
Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у справі №910/16156/25 підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови та зміни резолютивної частини в частині розміру присуджених до стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат і штрафу, а також відповідного розподілу судових витрат.
9. Судові витрати
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 123 ГПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною чотирнадцятою статті 129 ГПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За результатами апеляційного перегляду позовні вимоги Управління підлягають задоволенню на загальну суму 1382,93 грн, з яких 957,10 грн штрафу, 338,70 грн пені, 32,78 грн 3% річних та 54,35 грн інфляційних втрат.
Ціна позову у цій справі становить 133741,25 грн. Управління при поданні позовної заяви сплатило судовий збір у розмірі 3028,00 грн. 
Отже, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ТОВ «Санте-Алко» на користь Управління підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 31,31 грн (3028,00 грн х 1382,93 грн / 133741,25 грн).
У зв`язку із цим рішення суду першої інстанції підлягає зміні також у частині розподілу судового збору за подання позовної заяви.
Щодо розподілу судового збору за подання апеляційних скарг колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до підпункту 4 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
Управління оскаржило рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки місцевим господарським судом було задоволено вимоги на загальну суму 165,26 грн, оскаржена Управлінням майнова частина рішення становила 133575,99 грн (133 741,25 грн ?? 165,26 грн).
За подання апеляційної скарги Управлінням сплачено судовий збір в розмірі 4992,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №189 від 26.05.2026.
Верховний Суд у постанові від 12.11.2021 у справі №916/3454/20 зазначив, що у контексті визначення розміру судового збору за подання апеляційної скарги ставка, що підлягала сплаті при поданні заяви, має визначатися за розміром ставок, установлених статтею 4 Закону України «Про судовий збір» на момент звернення з відповідною заявою. Базою для розрахунку судового збору за подання апеляційної скарги є саме ставка судового збору, яка підлягала сплаті при поданні відповідної заяви. Верховний Суд також прямо вказав, що ставка судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 150% обчислюється з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня того календарного року, в якому позивач звернувся до суду з позовом. 
Оскільки позовну заяву у цій справі подано у 2025 році, при визначенні розміру судового збору за подання апеляційних скарг необхідно виходити зі ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви, розрахованої з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025, що становив 3028,00 грн. Зміна розміру прожиткового мінімуму у 2026 році, в якому подані апеляційні скарги, на визначення цієї бази не впливає.
Таким чином, належний розмір судового збору за подання такої апеляційної скарги становив 4542,00 грн (3028,00 грн х 150%).
За результатами апеляційного перегляду загальний розмір задоволених позовних вимог збільшився до 1382,93 грн.
Відтак пропорційно задоволеній майновій частині апеляційної скарги з ТОВ «Санте-Алко» на користь Управління підлягає стягненню 41,40 грн (4 542,00 грн х ( 1 382,93 грн ? 165,26 грн) / 133 575,99 грн).
За подання апеляційної скарги ТОВ «Санте-Алко» сплатило 3900,00 грн судового збору, що підтверджується квитанцією про сплату № 0489-7573-2564-0048 від 15.05.2026. 
Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «Санте-Алко» подано до суду в електронній формі, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при визначенні належного розміру судового збору підлягає застосуванню коефіцієнт 0,8.
Таким чином, належний розмір судового збору за подання ТОВ «Санте-Алко» апеляційної скарги становив 3633,60 грн (3028,00 грн х 150 % х 0,8).
Водночас за результатами апеляційного перегляду вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, скасування яких вимагало ТОВ «Санте-Алко», не відхилені та не зменшені, а навпаки, внаслідок часткового задоволення апеляційної скарги Управління їх розмір збільшено відповідно до 338,70 грн пені, 32,78 грн 3% річних та 54,35 грн інфляційних втрат.
Отже, у майновій частині апеляційна скарга ТОВ «Санте-Алко» задоволенню не підлягає, у зв`язку із чим підстав для покладення на Управління будь-якої частини судового збору, сплаченого ТОВ «Санте-Алко» за подання апеляційної скарги, немає.
Врахування окремих доводів апеляційної скарги ТОВ «Санте-Алко» при зміні мотивувальної частини рішення не є підставою для покладення на Управління частини судового збору, оскільки заявлена ТОВ «Санте-Алко» майнова вимога залишена без задоволення.
Таким чином, за результатами апеляційного перегляду з ТОВ «Санте-Алко» на користь Управління підлягає стягненню 31,31 грн судового збору за подання позовної заяви та 41,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Надмірно сплачена Управлінням сума судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 450,00 грн, а також надмірно сплачена ТОВ «Санте-Алко» сума судового збору в розмірі 266,40 грн не підлягають покладенню на іншу сторону. Питання про повернення судового збору, внесеного в більшому розмірі, ніж установлено законом, вирішується за клопотанням особи, яка його сплатила, відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір». 
З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 86, 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281- 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.
2. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Санте-Алко» задовольнити частково.
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у справі № 910/16156/25 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та пункти 1- 3 резолютивної частини в такій редакції:
« 1. Позов Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санте-Алко» (вул. Січових Стрільців, буд. 47, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код юридичної особи 33240672) на користь Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код юридичної особи 41348526) 957 (дев`ятсот п`ятдесят сім) гривень 10 копійок штрафу, 338 (триста тридцять вісім) гривень 70 копійок пені, 32 (тридцять дві) гривні 78 копійок 3% річних, 54 (п`ятдесят чотири) гривні 35 копійок інфляційних втрат та 31 (тридцять одну) гривню 31 копійку судового збору за подання позовної заяви.
3. У задоволенні іншої частини позову відмовити».
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Санте-Алко» (вул. Січових Стрільців, буд. 47, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код юридичної особи 33240672) на користь Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01044; ідентифікаційний код юридичної особи 41348526) 41 (сорок одну) гривню 40 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
6. Матеріали справи № 910/16156/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги на це судове рішення безпосередньо до Верховного Суду в порядку, визначеному ст. 286- 291 ГПК України, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий суддя С.Є. Чаплян 

Судді О.М. Крижний

Є.Ю. Пономаренко