ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/6900/25
24 серпня 2026 року | м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Головного управління ДПС у Тернопільській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,
ВСТАНОВИВ:
Головне управління ДПС у Тернопільській області (далі - ГУ ДПС у Тернопільській області, ГУ ДПС, позивач) звернулося до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 (відповідач 1), ОСОБА_2 (відповідач 2), в якому просить: визнати договір про спільну діяльність №24/03/30 від 30.03.2024, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір про спільну діяльність від 30.03.2024 №24/03/30 та зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль спільно діяти для будівництва житлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 . 
Будинок за вказаною адресою і земельна ділянка на якій такий будинок розташований належали на праві приватної власності ОСОБА_1 . Вклади сторін в спільну діяльність за умовами договору 24/03/30 від 30.03.2024 року здійснюються будівельними матеріалами, роботами, послугами, особистою трудовою діяльністю, майновими та немайновими правами, грошовими коштами, а також іншими активами.
Згідно акта від 20.11.2024 ОСОБА_2 внесла у повному обсязі свій вклад: будівельними матеріалами, роботами, послугами, особистою трудовою діяльністю, грошовими коштами у спільну діяльність по договору 24/03/30 від 30.03.2024 її вкладу відповідає частка в житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 , що і стало підставою для проведення державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру. 
Проте Головне управління ДПС у Тернопільській області вважає вказаний правочин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фіктивним та таким що не вчинявся, оскільки жодним чином не підтверджено факт самостійного будівництва особистою трудовою діяльністю багатоквартирного житлового будинку із 18 об`єктами житлової нерухомості (квартири) та 2 торгово-офісних приміщення в термін 7-8 місяців. Також, контролюючий орган вважає вказаний договір удаваним, стверджуючи, що договір про спільну діяльність приховує інший правочин - купівлю-продаж.
Ухвалою судді від 12.12.2025, після усунення недоліків позовної заяви, її прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
25.12.2025 до суду від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що на момент укладення договору про спільну діяльність об`єкту нерухомості не існувало, тому здійснити "юридичну підміну", обумовивши не існуючий предмет договору сторони не могли. 
За таких обставин відсутні підстави вважати, що договори про спільну діяльність є удаваними.
29.12.2025 до суду від Головного управління ДПС у Тернопільській області надійшла відповідь на відзив, в якій представник вказує, що контролюючий орган, який діє від імені та в інтересах держави, в межах виконання фіскальних функцій вправі звернутись до суду із вимогою про визнання правочину недійсним з метою усунення випадків нанесення державі збитків у вигляді несплати податків саме до адміністративного суду.
05.01.2026 до суду від Головного управління ДПС у Тернопільській області надійшли додаткові пояснення, в яких представник вказує, що справи за позовами контролюючого органу про визнання правочинів, недійсними та застосування визначених законом наслідків їх недійсності підлягають розгляду саме адміністративними судами за правилами Кодексу адміністративного судочинства України , оскільки такі спори пов`язані з реалізацією органами Державної податкової служби України компетенції щодо здійснення податкового контролю, а отже, є публічно-правовими.
06.01.2026 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити в задоволенні позовних вимог та вказує, що позивач не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо доказування удаваності правочину, оскільки довів лише сам факт укладення договору про спільну діяльність №24/03/30 від 30.03.2024, що є недостатнім для задоволення позовних вимог.
Зазначає, що позивач не надав жодних доказів спрямованості волі сторін на приховування іншого правочину та не довів настання між сторонами прав і обов`язків, характерних для договору купівлі-продажу.
Ухвалою суду від 15.05.2026 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі №500/6900/25, заявленого у відзиві на позовну заяву від 25.12.2025.
02.06.2026 до суду від Головного управління ДПС у Тернопільській області надійшли додаткові пояснення, в яких представник вказує, що оскаржуваний договір про спільну діяльність у будівництві №24/03/30 від 30.03.2024 є недійсним, що підтверджується фактами, викладеними контролюючим органом в позовній заяві, а також відповідно з наданими ОСОБА_2 в межах кримінального провадження документами, а також тим фактом, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відбулась саме на підставі інвестиційного договору від 20.11.2024, а не договору про спільну діяльність від №24/03/30 від 30.03.2024 на укладанні якого наполягає ОСОБА_3 .
Зазначає, що оформлення права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 саме шляхом оформлення спільної діяльності у будівництві було спрямоване на настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Укладення удаваного правочину призвело в даному випадку до несплати до Державного бюджету податкових та інших платежів, які є обов`язковими при здійсненні правочинів купівлі-продажу нерухомого майна.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Суд встановив наступні обставини.
Відповідно до наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 22.07.2025 №1534-п про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, контролюючим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), результати якої оформлено актом від 10.09.2025 №13411/19-00-24-05/ НОМЕР_1 "Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів при отриманні доходу від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2020 по 31.12.2024".
Як слідує із вказаного акта, в ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено наступне.
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.11.2023 року ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 належну продавцю земельну ділянку площею - 0,1 гектар, розташовану по АДРЕСА_1 .
Цільове призначення земельної ділянки площею 0,1 гектар - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка) кадастровий номер земельної ділянки 6123410100:02:001:0002.
Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 01.11.2023 ОСОБА_1 купив у ОСОБА_4 належний продавцю житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_4 .
Відповідно до витягу з реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 08 листопада 2024 року реєстраційний номер: ІУ101241107222 здійснено реконструкцію житлового будинку по АДРЕСА_1 . 
Замовником був фізична особа - ОСОБА_1 .
Товариство з обмеженою відповідальність "Технічна інвентаризація об`єктів нерухомості" видало власнику ОСОБА_1 "Висновок" щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна №626/1/24 від 15 листопада 2024 року. На підставі Витягу з реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, ГУ101241107222 будинку (житловий будинок), за адресою: АДРЕСА_1 ., утворилися новоутворені об`єкти нерухомого майна: 18 об`єктів житлової нерухомості (квартир) та 2 торгово-офісних приміщень розташованих у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 6123410100:02:001:0002, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2023. За тією ж угодою ОСОБА_1 набув у власність житловий будинок із господарсько- побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з витягом з Реєстру будівельної діяльності від 08.11.2024 проведено реконструкцію житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 : замовник ОСОБА_1 .
Висновком ТОВ "Технічна інвентаризація об`єктів нерухомості" №626/1/24 від 15.11.2024 підтверджено для власника - ОСОБА_1 технічну можливість поділу об`єкта нерухомості за результатами реконструкції. В результаті реконструкції утворено: 18 об`єктів житлової нерухомості (квартир); 2 торгово-офісних приміщення, що розташовані багатоквартирному житловому будинку за тією ж адресою.
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема за об`єктом за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта 3055640061020), 29 листопада 2024 року право власності зареєстроване за фізично особою ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ), вартість не зазначена.
Враховуючи, що за результатами реконструкції нерухомого майна (садового будинку), власником якого був ОСОБА_1 утворено нові об`єкти житлової нерухомості (квартири) за адресою АДРЕСА_1 та за відсутності документів щодо його реконструкції, введення в експлуатацію, та умов набуття права власності на нові об`єкти, перевіркою встановлено відчуження ОСОБА_1 квартир, які утворилися в результаті реконструкції його будинку на користь інших фізичних осіб, та зроблено висновок про реалізацію ОСОБА_1 29 листопада 2024 року 17 квартир на суму 38 909 534,84 грн.
Так, ОСОБА_1 в ході проведення перевірки надав контролюючому органу договір про спільну діяльність 24/03/30 від 30.03.2024, згідно якого: Сторона 1 ОСОБА_1 та Сторона 2 ОСОБА_2 уклали договір про спільну діяльність та зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль спільно діяти для будівництва житлової будівлі за адресою АДРЕСА_1 . Наголошуємо увагу суду, що і будинок за вказаною адресою і земельна ділянка на якій такий будинок розташований належали на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Вклади сторін в спільну діяльність за умовами договору 24/03/30 від 30.03.2024 здійснюються будівельними матеріалами, роботами, послугами, особистою трудовою діяльністю, майновими та немайновими правами, грошовими коштами, а також іншими активами (Розділ 5 Вклади сторін).
Згідно акта від 20.11.2024 ОСОБА_2 внесла у повному обсязі свій вклад будівельними матеріалами, роботами, послугами, особистою трудовою діяльністю, грошовими коштами у спільну діяльність по договору 24/03/30 від 30.03.2024 її вкладу відповідає частка в житловому будинку за адресою АДРЕСА_2 , що і стало підставою для проведення державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру. 
Проте, Головне управління ДПС у Тернопільській області вважає вказаний правочин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фіктивним та таким що не вчинявся, що слугувало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Визначаючись щодо спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до підпункту 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Статтею 20 ПК України визначено права контролюючих органів, зокрема підпунктом 20.1.30 пункту 20.1 статті 20 вказаного Кодексу передбачено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду, у тому числі подавати позови до підприємств, установ, організацій та фізичних осіб, щодо визнання оспорюваних правочинів недійсними та застосування визначених законодавством заходів, пов`язаних із визнанням правочинів недійсними, а також щодо стягнення в дохід держави коштів, отриманих за нікчемними договорами.
За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правовою аксіомою вважається, що правочин є правомірною дією суб`єктів цивільного права та найбільш поширеним юридичним фактом, на підставі якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.
За змістом позову вимогою ГУ ДПС є визнання недійсним правочину - договору про спільну діяльність №24/03/30 від 30.03.2024, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до спеціальних наслідків недійсності правочину з підстав його невідповідності інтересам держави і суспільства за частиною третьою статті 228 ЦК України.
При цьому підставою такої недійсності правочину є посилання на статтю 235 ЦК України.
Стаття 228 ЦК України передбачає правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
За змістом частини першої цієї статті правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (частина друга статті 228 ЦК України).
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави (частина третя статті 228 ЦК України).
Стаття 235 ЦК України визначає правові наслідки удаваного правочину.
Так, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (частина перша статті 235 ЦК України).
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина друга статті 235 ЦК України). 
За змістом пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі стаття 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. 
Отже, у випадку укладення удаваного правочину завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. 
З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі. На відміну від фіктивного, удаваний правочин, тобто правочин, який вчинений, щоб приховати інший, має на меті виникнення правових наслідків, але не тих, які афішуються фактом його вчинення. Фактично сторони прагнуть до вчинення іншого правочину. Дефектність прикриваючого правочину очевидна. Тобто удаваний правочин вчиняється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого наявні два правочини - той, що прикривається, тобто прихований, і удаваний - такий, що прикриває перший правочин. 
Контролюючий орган в позові спочатку описує правовідносини як удавані, стверджуючи, що договір про спільну діяльність приховує інший правочин (купівлю-продаж); потім без належного проходження конструкції статті 235 ЦК України перескакує до вимоги визнати договір про спільну діяльність недійсним, а також згадує про фіктивність договору.
Проте фіктивний та удаваний правочин це різні за змістом поняття. Схожість фіктивного й удаваного правочину є та полягає в тому, що прикриваючий правочин є за своєю суттю фіктивним, оскільки він не спрямований на досягнення тих наслідків, які очікуються саме від такого роду правочинів. Водночас, якщо для фіктивного правочину цього і достатньо, то абсолютно інша ситуація з удаваним правочином. Його мета полягає не тільки в тому, щоб приховати дійсну волю сторін, а й спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається. Саме в цьому і полягає дійсна воля сторін удаваного правочину. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного і прихованого правочину збігалася. Тому слід розмежовувати фіктивні і удавані правочини та застосуванням їх правових наслідків.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц сформував такі висновки про застосування статті 235 ЦК України:
1. Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не "приховують" сторону правочину.
2. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
Відтак, вимога про визнання недійсним саме удаваного правочину не узгоджується з положеннями статті 235 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Стверджуючи про удаваність правочину, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20), від 27 грудня 2023 року у справі № 584/497/22 (провадження № 61-13989св23), від 25 жовтня 2024 року у справі № 190/867/22 (провадження № 61-15554св23), від 16 квітня 2025 року у справі № 523/2697/21 (провадження № 61-1226св25), від 28 квітня 2025 року у справі № 585/1947/22 (провадження № 61-808св25), від 09 липня 2025 року у справі № 205/5788/20 (провадження № 61-15256св23) та Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680сво20). Така судова практика є сталою й незмінною.
Отже, у даному випадку якщо позивач вважає, що спірний договір №24/03/30 від 30.03.2024 є удаваним, то він має діяти у відповідності до вимог статті 235 ЦК України, про що зазначено вище. 
Якщо ж ГУ ДПС вважає, що спірний договір є недійсним з інших підстав, то контролюючий орган має довести дефект правочину на момент його укладення з зазначенням, яка саме правова норма порушена і які правові наслідки повинні настати для сторін у разі визнання договору недійсним, тобто недійсність має бути доведена на момент укладення правочину.
Проте обґрунтування мотивів позову зводиться до обставин акта перевірки, які містять висновок про ухилення однією стороною договору від сплати податкових платежів через те, що ця сторона, перебуваючи в статусі замовника будівництва, власника земельної ділянки та власника будинку, фактично виступила продавцем квартири, а не учасником спільної діяльності.
У даному випадку позивач стверджує, що договір про спільну діяльність приховує відносини купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна, тому суд має встановити спрямованість волі сторін на встановлення інших правовідносин, ніж ті, які вони визначили за договором про спільну діяльність; з`ясувати чи виникли між сторонами інші права та обов`язки, ніж ті, що випливають із договору про спільну діяльність, а позивач, у свою чергу має довести, що один з відповідачів виступав продавцем, а інший - покупцем; яка саме ціна була погоджена сторонами як істотна умова прихованого договору купівлі-продажу; чому платежі в межах спірних відносин є саме ціною за договором купівлі-продажу, а не вкладом або фінансуванням у межах договору спільної діяльності; чи не вносила іншого вкладу у спільну діяльність, окрім як сплати грошових коштів, інша сторона; чому передання квартири слід вважати відплатним відчуженням, а не наслідком розподілу/виділу результату спільної діяльності.
Суд проаналізував положення цивільного законодавства, які регламентують купівлю продаж та спільну діяльність.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Стаття 658 ЦК України визначає, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства (стаття 662 ЦК України).
Відповідно до статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Стаття 666 ЦК України передбачає, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.
За змістом статті 689 ЦК України покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі- продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з нормами частини першої статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бузи визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (стаття 692 ЦК України).
Зі змісту наведених норм убачається, що договір купівлі-продажу за своєю правовою природою є взаємним, консенсуальним та відплатним договором, спрямованим на відчуження майна однією стороною та передання його у власність іншій стороні, із зустрічним обов`язком покупця сплатити за таке майно визначену грошову суму. Отже, конструкція договору купівлі-продажу побудована на моделі еквівалентного майнового обміну: продавець передає майно, а покупець сплачує його ціну. Такий підхід узгоджується і з практикою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 23.05.2024 у справі № 539/5262/21, від 26.06.2024 у справі № 383/851/23, від 30.08.2024 у справі № 466/9805/21 та інших.
Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними є, зокрема, умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів певного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Однією з істотних умов договору купівлі-продажу є ціна. Нормативна конструкція договору купівлі-продажу побудована так, що покупець зобов`язаний сплатити продавцеві певну грошову суму за передане майно. 
Для договору купівлі-продажу, а тим більше для договору купівлі-продажу нерухомого майна, визначальне значення мають умови про предмет і ціну, оскільки саме через них індивідуалізується об`єкт відчуження та фіксується зустрічне грошове надання покупця. Такий підхід відображений, зокрема, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 761/7668/20-ц, від 14.05.2025 у справі № 461/4362/23 та інших.
Предметом договору купівлі-продажу може бути нерухоме майно, зокрема квартира. Однак можливість квартири виступати саме предметом договору купівлі-продажу пов`язана з тим, що така квартира має існувати як самостійний об`єкт нерухомого майна, а особа, яка її відчужує, повинна мати належне право на таке відчуження.
Отже, для того, щоб квартира могла бути самостійним предметом договору купівлі-продажу, необхідно, щоб: вона була індивідуалізованим об`єктом цивільних прав як окремий об`єкт нерухомого майна; продавець мав право розпорядження нею як власник.
Наведене підтверджується нормами цивільного законодавства.
Так, за змістом статей 181, 182, 331, 334 ЦК України, а також Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно, якщо воно підлягає державній реєстрації, виникає та підтверджується у встановленому законом порядку, зокрема шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частини третя та четверта статті 334 ЦК України передбачають, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо ж ідеться про нерухоме майно, права на яке підлягають державній реєстрації, такі права виникають із дня державної реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення його створення. Якщо законом або договором передбачено прийняття такого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо ж право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, воно виникає з моменту такої державної реєстрації.
Отже, договору купівлі-продажу нерухомого майна притаманні наступні ознаки: двосторонній, відплатний, консенсуальний характер, укладається у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням; наявність державної реєстрації переходу (виникнення) права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; наявність істотних умов договору, зокрема предмета (індивідуально визначеного об`єкта нерухомого майна) та ціни.
Щодо зобов`язань по спільній діяльності, то статтею 1130 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Статтею 1131 ЦК України визначено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Згідно зі статтею 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.
Стаття 1134 ЦК України передбачає, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.
За приписами статті 1135 ЦК України під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства.
Стаття 1139 ЦК України визначає, що прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.
Частиною другою статті 1141 ЦК України, в тому числі, передбачено, що поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.
Висновки суду.
Отож, за договором про спільну діяльність сторони зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить закону. Саме спільна мета є визначальною ознакою цього договору, оскільки вона формує зміст участі сторін у спільній діяльності. Договір укладається у письмовій формі, а його умови визначаються сторонами за домовленістю, якщо інше не встановлено законом. Закон прямо передбачає, що зміст такого договору може охоплювати, зокрема, питання координації спільних дій, ведення спільних справ, правового режиму майна, покриття витрат і збитків, а також участі сторін у результатах спільної діяльності. Спільна діяльність може здійснюватися як на основі об`єднання вкладів, так і без такого об`єднання; участь у спільній діяльності може мати як майновий, так і організаційний, професійний чи інший нематеріальний вимір, тобто вкладом у спільну діяльність можуть бути не лише речі або грошові кошти, а й дії учасника, спрямовані на досягнення спільної мети, якщо така форма участі відповідає домовленості сторін і змісту спільної діяльності. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція, за загальним правилом, є спільною частковою власністю учасників; після припинення договору простого товариства майно, що перебуває у спільній власності учасників, а також спільні права вимоги підлягають поділу у порядку, встановленому цивільним законодавством. 
Порівнюючи договір купівлі-продажу і договір про спільну діяльність, суд зазначає, що обидва пов`язані з майном, майновими правами, витратами сторін, внесенням коштів, використанням речей та подальшим набуттям майнового результату. Однак сам по собі майновий характер правовідносин не є ознакою саме купівлі-продажу, оскільки переважна більшість цивільно-правових договорів так чи інакше опосередковує рух майна, коштів або майнових прав. Отже, встановлення контролюючим органом майнових відносин між відповідачами ще не дає жодної підстави стверджувати, що це були саме відносини продавця і покупця.
Також умови обох договорів стосуються передачі коштів чи іншого майна, але у договорі купівлі-продажу такі кошти мають правову природу ціни за відчужуване майно, а в договорі про спільну діяльність - це вклад, фінансування спільних витрат, покриття збитків, участь у реалізації спільної мети тощо. Тому суд зазначає, що сам по собі факт передання коштів ще не означає існування ціни у розумінні договору купівлі-продажу. Для такого висновку необхідно встановити, що відповідні кошти були саме грошовим еквівалентом відчужуваного майна в межах моделі "продавець - покупець", а не іншим майновим елементом іншого договірного зв`язку.
Також сам по собі факт того, що одна сторона у підсумку стала власником конкретної квартири чи іншого об`єкта нерухомості, не є достатнім для висновку про купівлю-продаж, оскільки той самий зовнішній результат може бути досягнутий у межах договору про спільну діяльність у будівництві такої квартири і домовленість про спільну діяльність оформлена відповідно до волевиявлення сторін. У спільній діяльності сторони можуть також вступати у взаємні правовідносини щодо передання майна, здійснення виплат, оформлення результату, поділу або виділу, однак це ще не означає, що вони займають саме ролі продавця та покупця. 
У спірних правовідносинах ГУ ДПС не довело, що на момент укладення договору 30.03.2024 квартира АДРЕСА_3 , вже була сформована як об`єкт цивільних прав. Навпаки, матеріали справи свідчать про те, що реконструкцію житлового будинку по АДРЕСА_1 було здійснено 08.11.2024, а тому станом на 30.03.2024 відповідачі не могли укладати договір про відплатне відчуження нерухомого майна, яке ще не існувало. Волевиявлення відповідачів було спрямоване на досягнення спільної мети шляхом спільних дій для досягнення результату. При цьому вклад у спільну діяльність не є ані різновидом ціни, ані прихованою формою оплати товару, а є формою участі у спільному результаті.
Позивач не довів, що вклад одного з відповідачів у грошовій формі є грошовим еквівалентом відчужуваного майна, сплаченого покупцем продавцеві, а не вкладом чи фінансуванням витрат спільної діяльності. Для перекваліфікації правовідносин у купівлю-продаж недостатньо довести факт передачі коштів. Треба довести саме ціну як грошовий еквівалент майна в моделі "продавець - покупець". Виходячи зі змісту акта перевірки від 10.09.2025, контролюючий орган вартість квартири АДРЕСА_3 вказав на рівні 1582565,51 грн з посиланням на дані ФДМУ. При цьому позивач не надає жодних доказів щодо розміру вкладу по оспорюваному договору №24/03/30 від 30.03.2024 і що такий вклад був виключно у грошовому еквіваленті та складав ціну договору купівлі-продажу за нібито прихованим договором.
Пояснення контролюючого органу про те, що правовідносини зі спільної діяльності між відповідачами є прихованим договором купівлі-продажу ґрунтуються лише на припущеннях, побудованих на зовнішній подібності окремих елементів цих договорів, але не на реальній юридичній природі спірного договору. 
ГУ ДПС свою позицію ґрунтує лише на тому, що оскільки право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав за ОСОБА_2 , то інша сторона договору ОСОБА_1 має виступати продавцем цієї квартири. А ще вказує на те, що будівельна документації оформлялася за ОСОБА_1 .
Сам факт реєстрації права власності на нерухоме майно за конкретною особою ще не є доказом того, таке майно придбане безпосередньо за договором купівлі-продажу, бо таке може реєструватися в результаті виділу частки із спільного майна.
У даному випадку жодні докази, надані позивачем, не вказують на те, що ОСОБА_2 набула у власність нерухоме майно як покупець від продавця ОСОБА_1 , а не реалізувала вже існуюче право на частку у спільному майні.
Також суд враховує пояснення позивача, викладені у позовній заяві про те, що правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд надавав правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків. 
Оспорюваний правочин має ознаки договору про спільну діяльність, про що свідчить як предмет договору про об`єднання сторонами (відповідачами у цій справі) своїх зусиль спільно діяти для досягнення загальної мети: здійснення будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 (пункт 1.1 договору), так і визначені права та обов`язки, серед яких: Сторона 2 зобов`язувалася здійснити часткове фінансування або передачу матеріальних цінностей (будівельних матеріалів та/або консультацій стосовно проведення будівництва Замовнику будівництва в якості витрат, пов`язаних з організацію будівництва.
Підсумовуючи викладене суд зазначає, що надані ГУ ДПС докази та висновки акта перевірки від 10.09.2025 не свідчать про удаваність договору про спільну діяльність у будівництві №24/03/30 від 30.03.2024, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , позивач не довів належними та беззаперечними доказами намір відповідачів приховати купівлю-продаж. 
Окрім того, суд уже зауважував на положеннях статті 235 ЦК України, які визначають, що у разі встановлення удаваності, суд має виявити прихований правочин та застосувати до нього відповідні норми; якщо ж цей прихований правочин суперечить закону - тоді вже постає питання про його нікчемність або недійсність.
У позовних вимогах ГУ ДПС ставить питання про визнання недійсним договору про спільну діяльність у будівництві №24/03/30 від 30.03.2024 як удаваного, що не відповідає положенням згаданої статті 235 ЦК України та не може бути підставою для визнання цього договору недійсним. 
Також, виходячи з висновків акта перевірки від 10.09.2025 та прийнятих на його підставі рішень (податкових повідомлень-рішень) про донарахування ОСОБА_1 податків (зборів) та платежів, фактично контролюючий орган самостійно вже перекваліфікував правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як такі, що є наслідком договору купівлі-продажу з донарахуванням ОСОБА_1 відповідних податкових зобов`язань як платнику, який відчужив майно, отримав дохід та його незадекларував та не сплатив податки і збори.
Проте такі висновки контролюючого органу про донарахування податків та зборів не свідчать про удаваність правочини чи про укладення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Суд ще раз звертає увагу, що згідно зі статтею 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. 
Згідно із статтею 215 ЦК України недійсні правочини поділяються на нікчемні та оспорювані.
Нікчемні правочини - якщо їх недійсність установлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Оспорювані правочини - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує їх дійсність на підставах, визначених законом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Нікчемними, зокрема, є правочини, що вчинені: без додержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення (стаття 220 ЦК України); малолітньою особою за межами своєї цивільної дієздатності (стаття 221 ЦК України); особою, цивільна дієздатність якої обмежена за межами її цивільної дієздатності (стаття 223 ЦК України); без дозволу органів опіки та піклування (стаття 224 ЦК України); якщо своєю суттю порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України) тощо.
Статтею 228 ЦК України встановлені правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Звертаючись з позовом у цій справі, ГУ ДПС наполягає, що оспорюваний правочин містить ознаки договору купівлі-продажу, а тому позивач повинен був сплатити податки та збори як при оформленні продажу нерухового майна. Оскільки відповідних податкових платежів відповідач 1 не сплатив, то договір про спільну діяльність укладений виключно з метою ухилення від сплати податків та є удаваним.
Суд уже зазначав, що в даному випадку договором про спільну діяльність визначені обов`язки сторін щодо здійснення конкретних дій, зумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону – надати вклад у грошовій або в іншій формі: передачі для здійснення будівництва будівельних матеріалів, обладнання та інше за домовленістю сторін, що свідчить про ознаки спільної діяльності, спільності вкладень або ж поєднання трудової участі. Договір про спільну діяльність за визначенням завжди охоплює ознаку інвестиції в широкому сенсі. Об`єднання вкладів означає формування майнової, матеріальної основи спільної діяльності її учасників та забезпечує досягнення її мети.
Позивачем не доведено, що відповідачі мали на меті приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна, уклавши договір про спільну діяльність у будівництві №24/03/30 від 30.03.2024, а також ГУ ДПС порушено правову кваліфікацію позову, бо оспорюваний договір про спільну діяльність №24/03/30 від 30.03.2024 на підставі статті 235 ЦК України не може бути визнаний недійсним через його удаваність.
При цьому, контролюючий орган у додаткових поясненнях вказує, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відбулась саме на підставі інвестиційного договору від 20.11.2024, а не договору про спільну діяльність від №24/03/30 від 30.03.2024.
Вказане лише додатково підтверджує наведені висновки суду.
Верховний Суд у справах щодо удаваності угод зазначає, що єдиний правовий наслідок кваліфікації правочину як удаваного полягає у застосуванні до відносин сторін правил щодо правочину, який вони насправді вчинили. Більше того, Верховний Суд наголосив, що приватно-правовий інструментарій не може використовуватися для досягнення непрямих публічно-правових цілей або як допоміжний засіб створення преюдиції для іншого спору (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 156/384/23).
У спірному випадку ГУ ДПС провело перевірку відповідача ОСОБА_1 , фактично у висновках акта перекваліфікувало правовідносини з спільної діяльності на купівлю-продаж та реалізувало висновки акта у відповідних рішеннях про донарахування податків та зборів. Ініціювання цього судового провадження зумовлене необхідністю судової верифікації раніше зроблених висновків і для створення преюдиційної опори. 
Верховний Суд у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 виходив із того, що позов про визнання правочину недійсним не може використовуватися як самостійний процесуальний інструмент лише для створення доказової або преюдиційної основи в іншому судовому провадженні. Якщо заявлена вимога не спрямована на реальне відновлення порушеного права чи інтересу, а фактично покликана лише верифікувати правову позицію сторони для подальшого використання в іншій справі, такий спосіб захисту не відповідає завданню судочинства. Саме в цьому полягає ознака “штучності” позову: формально він заявлений як самостійний, але матеріально і процесуально не має власного відновлювального ефекту, а обслуговує інше провадження.
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 911/934/23 Верховний Суд окремо звернув увагу на те, що стаття 228 ЦК України диференціює правові режими нікчемності та оспорюваності залежно від характеру порушення та встановлює особливі правові наслідки вчинення правочину з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. Суд, посилаючись на усталене тлумачення цієї норми, відтворив правило: якщо правочин визнано недійсним за частиною третьою статті 228 ЦК України, то за наявності умислу в обох сторін у дохід держави стягується все одержане ними за угодою; за наявності умислу лише у однієї сторони - усе одержане нею повертається іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в дохід держави. Отже, йдеться не про звичайну двосторонню реституцію за статтею 216 ЦК України, а про особливий санкційний механізм майнових наслідків, прямо пов`язаний з умислом сторін і можливістю стягнення майна в дохід держави.
Тобто застосування статті 228 ЦК України не зводиться лише до визнання правочину недійсним, а передбачає відповідний, визначений у частині третій цієї норми, режим реагування, в якому вирішального значення набувають: наявність умислу сторін; встановлення того, чи діяли обидві сторони чи лише одна з них з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства; і, як наслідок, можливість стягнення в дохід держави всього одержаного або його частини. 
У цій справі контролюючий орган вже застосував податкову відповідальність до одного з учасників договору відповідача 1 ОСОБА_1 та додатково зініціював цей позов фактично на підтвердження правомірності висновків акта перевірки від 10.09.2025 з посиланням як на конструкцію статті 235 ЦК України, яка визначає одні наслідки її застосування (при встановленні удаваності суд має виявити прихований правочин та застосувати до нього відповідні норми; якщо ж цей прихований правочин суперечить закону - тоді вже постає питання про його нікчемність або недійсність), так і на норми статті 228 ЦК України, які вказують на інші цивільно-правові санкції у разі встановлення порушення публічного порядку. У разі застосування статті 228 ЦК України недійсність договору пов`язується з похідною вимогою для відновлення порушеного інтересу позивача. 
З цього приводу суд зауважує, що хоча, звичайно, саме національні суди повинні визначати правильну правову кваліфікацію позовів на підставі національного законодавства, проте це має відбуватися із дотриманням принципу справедливого судового розгляду, що передбачає надання належного обґрунтування принаймні стосовно питань, які є вирішальними для результату розгляду справи, тому у даному випадку суд не може перекваліфіковувати позов, бо це може порушити право на справедливий суд як щодо відповідачів, так і щодо позивача, та у спорах про визнання недійсними договорів принцип jura novit curia ("суд знає закон") застосовується лише до правочинів, недійсність яких прямо встановлена законом.
Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги ГУ ДПС у Тернопільській області про визнання недійсним договору про спільну діяльність у будівництві №24/03/30 від 30.03.2024, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , задоволенню не підлягають.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Відмовити в задоволенні позовних вимог. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 24 серпня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль, Тернопільський р-н, Тернопільська обл., 46003, код ЄДРПОУ 44143637); 
відповідачі:
- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 , код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ); 
- ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).
Головуючий суддя Баб`юк П.М.