Справа № 761/37289/20
Провадження № 2/761/2303/2023
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі: 
головуючого судді Юзькової О.Л.,
при секретарі Марінченко Л.В.,
за участі
представника позивача ОСОБА_1 ,
представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, суд -

ВСТАНОВИВ:

Представник  ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів. Заява мотивована тим, що в період з 2019 по 2020 роки, ОСОБА_4 було передано, ОСОБА_5 , грошові кошти, а саме: 29.10.2019 передано 9500 Євро; 06.03.2020 передано 1850 Євро; 31.03.2020 передано 1650 Євро; 06.05.2020 передано 1800 Євро; 16.06.2020 передано 3150 Євро; що становить в загальній сумі 17950 Євро. Позивач зазначила, що передача вказаних коштів підтверджується розписками, виданими мені особисто Відповідачкою, а також на підтвердження вказаних обставин до позову додано копію мого паспорта та ідентифікаційного коду. ОСОБА_5 займалась видавничою діяльністю. Грошові кошти передавались мною особисто ОСОБА_5 під розписку, на фінансування її поточних потреб, пов?язаних зі здійсненням нею підприємницької діяльності, та по суті являли собою поповнення обігових коштів для здійснення нею поточної діяльності. Звернувшись до відповідачки із вимогою про повернення отриманих грошових коштів, та під час розмови зрозуміла, що грошові кошти Відповідачка повертати не збирається. Факт укладання договору позики Відповідачкою не визнано, тому на адресу  ОСОБА_5 , було направлено письмову вимогу про повернення коштів, яка повернулась без вручення адресату, що підтверджується копією відповідного листа та опису вкладення, накладної, конверту з відмітками про повернення та роздруківкою за трекінг-кодом АТ «Укрпошта». У зв`язку із тим, що остання не збирається повертати безпідставно набутих грошових коштів позивач просить суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти, які набуті та утримуються Відповідачкою без належної правової підстави в сумі 597124 (п?ятсот дев?яносто сім тисяч сто двадцять чотири) грн. 70 коп.
Провадження у справі відкрито 17.01.2021, відповідно до положень ст.ст. 19,274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження.
У червні 2022 року в адресу суду надійшов відзив на позовну заяву де зазначено наступне. Передача грошових коштів відбулась за договором про надання послуг. Вказаний договір був виконаним та відповідні послуги були надані, що унеможливлює застосування ст. 1212 ЦК України. Грошові кошти передавались на виконання Договору про надания послуг, а не на фінансування «поточних потреб» видавничої діяльності, отже позивачка умисно вводить суд в оману, оскільки такі твердження не відповідають дійсності та є неправдивими. Крім того, такі твердження Позивача не підтверджені жодними доказами. Розписки, надані позивачем у якості доказів, не лише не підтверджують позицію Позивача, а й спростовують твердження щодо передання коштів на потреби розвитку бізнесу Відповідача. Так, зокрема, у розписках від 06.03.2020, 31.03.2020, 06.05.2020 вказано, що кошти отримані на видання книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». А в розписці від 16.06.2020 вказано, що кошти отримані на видання книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 », автором якої є чоловік Позивача - ОСОБА_6 . Відповідач не заперечує, що здійснює господарську діяльність та є директором ТОВ «ТАК ВИДАВНИЦТВО» (далі - Видавництво) та надає послуги щодо літературного редагування, співпраці з авторами, допомогу у виданні рукописів книг, макетування, верстку, дизайн, технічне та художнє оформлення книг тощо. До видавництва Відповідача звернувся чоловік Позивачки - ОСОБА_7 , якому були потрібні послуги щодо друку написаної ним книги. Відповідно між Відповідачем та ОСОБА_7 був укладений Договір про надання послуг видавництва від 28.10.2019, умовами якого сторони погодили обсяг, порядок, строки та вартість надання видавництвом послуг щодо друку книги ОСОБА_7 . Саме на виконання умов цього Договору ОСОБА_4 передавала кошти Відповідачу, що підтверджується і змістом розписок, які долучені до позовної заяви. На отримання Відповідачем коштів була відповідна достатня правова підстава - Договір надання послуг, а ОСОБА_4 під час передачі коштів діяла від імені свого чоловіка ОСОБА_7 , який є стороною цього Договору. Відповідач також зазначає, що послуги за вказаним Договором ОСОБА_7 були надані у повному обсязі, замовлена у ТОВ «ТАК ВИДАВНИЦТВО» книга була надрукована, на даний момент продається та приносить ОСОБА_7 та Позивачу прибутки. Оскільки Відповідач не володіє спеціальними знаннями у галузі права, для аналізу. Відповідач просить суд у задоволенні позовних вимох позивача відмовити та стягнути на правову допомогу, оскільки Відповідач поніс витрати на правову допомогу.
У своїй відповіді на відзив від 21.07.2022 ОСОБА_8 зазачила, що позиція представника відповідачки є необгрунтованою, аргументи викладені У відзиві на позов містять внутрішні суперечності, та спростовуються доказами, які мбули додані до позову, а також тими, які додані до відзиву на позов представником. Факт передачі позивачкою відповідачці грошових коштів в загальній сумі 17950 Євро підтверджується розписками, копії яких додані до позовної заяви. Представник відповідачки стверджує, що грошові кошти, про стягнення яких, як безпідставно отриманих просить позивачка, отримано за договором про надання послуг, а також посилається на те, що 28.10.2019 між відповідачкою та ОСОБА_7 було укладено договір про надання послуг видавництва. На підтвердження вказаних обставин, представник позивачки посилається на копію Додатку 1 до договору про надання послуг видавництва від 28.10.2019, укладеного між ТОВ «ТАК ВИДАВНИЦТВО» та ОСОБА_9 . Аргументи представника відповідачки, про наявність відносин представництва між позивачкою та її чоловіком, та нібито про те, що грошові кошти передавались відповідачкою від імені та в інтересах ОСОБА_7 не витримують жодної критики. Є зрозумілим бажання уникнути повернення грошових коштів, але ж не шляхом надання суду договору, сторонами якого не є ані позивачка ані відповідачка. Слід також звернути увагу на інші обставини, що демонструють необґрунтованість позиції відповідачки та її представника, яка базується на «легенді» про наявність договірних відносин. В копіях документів, доданих до відзиву фігурують сума платежів на користь ТОВ «ТАК ВИДАВНИЦТВО» за надання послуг, що становить 65500,00 грн. + 65500,00 грн. + 65500,00 + 65600,00 грн., що становить 262100,00 грн. В договорі, між ТОВ «ТАК ВИДАВНИЦТВО» та ФОП ОСОБА_10 N?80-12.05.20 від 12.05.2020, зазначена вартість робіт 208500,00 грн. Зазначена сума вказана в листі-замовленні (без дати) до договору N?80-12.05.20 від 12.05.2020, а також в копії видаткової накладної N?27 від 15.06.2020. Договір N?80-12.05.20 від 12.05.2020 не мають жодного відношення до позивачки, та навіть більше - не містить жодної інформації про наявність до нього бодай якогось відношення чоловіка позивачки. Обидві суми, 262100,00 грн. та 208500,00 грн., більше ніж вдвічі менші від суми грошових вимог, які заявлені позивачкою. Відповідачка та її представник пояснення різниць не надають. Позивач зазначає, що невизнання в повному обсязі всіх доводів та заперечень відповідачки та її представника, з підстав, які були наведені вище. Позовні вимоги ОСОБА_4 підтримує, та просить про їх задоволення. 
23 серпня 2022 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
В адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив з якого вбачається, що просить суд відмовити у у задоволенні позову у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві.
В судовому засіданні представник позивача просив вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просили відмовити, разом з тим просили суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу, підстави викладені у клопотанні яке подано через канцелярію суду 06.02.2023.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в справі докази, та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановлено, що 29.10.2019 ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 9 500 євро (копія заяви наявна в матеріалах справи).
06 березня 2020 року ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 850 євро на видання книги (копія розписки наявна в матеріалах справи).
31 березня 2020 року  ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 650 євро на видання "Как создать грандиозное шоу" (копія розписки наявна в матеріалах справи).
06 травня 2020 року ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 800 євро на видання книги "Как создать грандиозное шоу" (копія розписки наявна в матеріалах справи).
16 червня 2020 року ОСОБА_5 прийняла від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 3 150 євро на випуск та друк книги ОСОБА_6 "Как создать грандиозное шоу" (копія розписки наявна в матеріалах справи).
У вересні 2020 року ОСОБА_5 звернулась до ОСОБА_8 з вимогою про повернення грошових коштів, які утримуються без належної правової підстави. 
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».
За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилаються на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що розписки не містять всіх істотних умов договору позики, визначених ст. 1046 ЦК України.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилалалася на те, що між сторонами виникли договірні відносини про надання послуг на видавництво книги.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов?язання повернути майно потерпілому.
Підтверджується постановами Верховного Суду від 10 вересня 2018 року в справі N?638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року в справі N?154/948/16, від 12 грудня 2018 року в справі N?205/3330/14-ц).
Отже, встановлене свідчить проте, що між сторонами справи існує спір щодо правової природи передачі грошових коштів, а також позивач не довів, що набуття позивачами грошових коштів є безпідставним внаслідок помилки їх перерахування.
За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупностісуд виходить з відсутності підстав для стягнення з відповідача грошових коштів як таких, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак і відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Щодо витрат на професійну правничу допомогу заявлені у відзиві на позовну заяву представником ОСОБА_5 суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числ гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
06 лютого 2023 року через канцелярію суду подана заява про долучення доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Так ОСОБА_5 долучила до відповіді на відзив договір про правову допомогу №15/06-22 від 15.06.2022, додаткову угоду до договору 21.06.2022, Акти приймання-передачі наданих послуг: №21/06 від 21.06.2022 та №08/12-22 від 08.12.2022; №20/12-22 від 20.12.2022, з детальним описом виконаних робіт, рахунок на оплату за надані послуги №01/02/23 від 01.02.2023 та меморіальні ордери: №396938127 від 19.12.2022, №411744510 від 02.02.2023, №411746075 від 02.02.2023 №411744895 від 02.02.2023 які свідчать про сплату відповідачем представнику гонорару в розмірі 33 500 грн. 00 коп.
Норми процесуального закону передбачають можливість стягнення не тільки судових витрат, які вже фактично понесені стороною, а й судових витрат, що мають бути сплачені у майбутньому за умови підтвердження розміру таких витрат належними доказами, про що неодноразово наголошував Верховний Суд, зокрема, у постановах від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц та від 16.04.2020 по справі №727/4597/19.
Зважаючи на викладене, беручи до уваги відсутність клопотання про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу суд вважає за можливе стягнення з позивача на користь ОСОБА_12 таких витрат у розмірі 33 500 грн. 00 грн. 
Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,82,141,258,259,263,268, 352,354 ЦПК України, ст.ст. 1046,1212 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ: 

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів залишити без задоволення. 
Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_5 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )витрати на професійну правничу допомогу суму у розмірі 33 500 грн. 00 коп. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення . 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя: