Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2026 року | справа № 580/5256/26
| м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивачка) подала позов до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні та видачі посвідчення «Член сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця», оформленого листом від 02.12.2025 № 1021/8/3/11484;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу посвідчення «Члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» від 28.05.1993 № 379 з урахуванням висновків суду, наведених у цьому рішенні.
В обґрунтування позовних вимог представник позивачки зазначив, що відмовляючи у задоволенні заяви відповідач виходив з того, що підставою для видачі посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, зокрема є витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку зі смертю, тоді як у цій справі ОСОБА_2 помер після звільнення у відставку, що виключає можливість поширення на позивача, як дружину колишнього військовослужбовця, постанови Кабінету Міністрів України «Про посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» від 28.05.1993 № 379.
Представник позивачки звернув увагу, що буквальний зміст частини 6 статті 18 Закону № 2011-XII не дає можливість стверджувати, що умовою для отримання членами сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця пільг, передбачених цим Законом, є загибель (смерть) військовослужбовця під час проходження військової служби. Відповідна умова передбачена виключно щодо військовослужбовців, які пропали безвісти під час проходження військової служби.
Як вказав представник позивачки, у даному випадку відповідач мав застосувати закон, який має вищу юридичну силу, керуючись принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Ухвалою від 25 травня 2026 року суддя Черкаського окружного адміністративного суду прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у адміністративній справі, вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
09.06.2026 до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, у якому представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. У разі коли заява та додані до неї документи подані не в повному обсязі, посвідчення не видається, про що заявникові повідомляється письмово із зазначенням підстав. Підставою для відмови позивачу у видачі посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження служби стало те, що відповідно до п. 3 Порядку видачі посвідчень-членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісті під час проходження військової служби, який затверджений постановою КМУ № 379 від 28.05.1993 р. та № 1366 від 22.12.2023 року (зі змінами до постанови КМУ № 379 від 28.05.1993 р.) підставою для видачі посвідчення є, зокрема: витяг з наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку зі смертю. ОСОБА_3 згідно з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2025 № 15 був звільнений з військової служби в запас та виключений із списків особового складу військової частини з 15.01.2025. Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 23.07.2025 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 – після звільнення з військової служби. Отже, на момент смерті ОСОБА_3 військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 не був, а тому згідно чинного законодавства у відповідача не було підстав для видачі ОСОБА_1 посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби. 
Крім того звернув увагу суду на те, що лист отриманий позивачем від 02.12.2025 № 1021/8/3/ НОМЕР_3 – є листом інформаційного характеру та не є формою рішення, що прийняті на виконання владних управлінських функцій або у порядку надання адміністративних послуг, тому у зв`язку із неналежним способом захисту обраного позивачами у задоволенні позовних вимог, на думку відповідача, належить відмовити.
Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд зазначає таке.
Суд встановив, що ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_4 (а.с. 7).
ОСОБА_3 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації з 26.02.2022 по 15.01.2025, виключений зі списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 15 від 15.01.2025 року за підпунктом «Б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер від захворювання, яке було підставою і передувало звільненню його із військової служби, що підтверджується свідоцтвом про смерть № 119 від 24.06.2025 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги, Смілянська амбулаторія загальної медицинської практики» та Протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії Збройних Сил України № 2025-0909-1123-3000-0 від 09.09.2025, за висновком якого: захворювання, яке призвело до смерті – Ракова інтоксикація, рак лівої легені, Так, пов`язане з проходженням військової служби. 
Позивачка звернулася до відповідача із заявою, у якій просила надати їй статус та видати посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.1993 року за № 379 «Про посвідчення членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Листом 02.12.2025 № 1021/8/3/11484 відповідач повідомив позивачці, що відповідно до пункту 3 Порядку видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 379 від 28.05.1993 та 1366 від 22.12.2023 (зміни до постанови КМУ №379 від 28.05.1993) підставою для видачі посвідчення є, зокрема, витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю. Перевіривши документи встановлено, що гр. ОСОБА_3 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу – 15.01.2025. Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто після звільнення з військової служби. Отже на момент смерті ОСОБА_3 не являвся військовослужбовцем, згідно з чинним законодавством не має підстав для видачі позивачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби.
Дії відповідача щодо відмови в оформленні та видачі посвідчення «Член сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця» позивачка вважає протиправними, а тому звернулася в суд з цим позовом.
Під час вирішення спору по суті суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі – Закон № 2011-XII) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Дія цього Закону поширюється на членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти (пункт 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-ХІІ).
Соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (стаття 1 Закону № 2011-ХІІ).
Статтею 2 Закону № 2011-XII передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Тобто, на Державу покладається конституційний обов`язок посиленого соціального захисту військовослужбовців і членів їхніх сімей.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2011-XII його дія поширюється, зокрема, на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.
Частиною другою статті 3 Закону № 2011-XII встановлено, що його дія не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
Вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом (частина шоста статті 18 Закону № 2011-XII).
Частиною тринадцятою статті 14 Закону № 2011-XII передбачено, що особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України 28.05.1993 прийняв постанову № 379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби», якою затверджено Порядок видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби (далі – Порядок № 379).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 379 посвідчення є документом, що підтверджує статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, на підставі якого надаються пільги, гарантії та компенсації, встановлені для таких осіб Законом № 2011-XII.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 379 підставою для видачі посвідчення є: витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю, визнанням його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим або копія такого наказу; свідоцтво про смерть військовослужбовця або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім; документ про причини та обставини смерті військовослужбовця (відповідний наказ (витяг із наказу), акт проведення розслідування, довідка про обставини травми (поранення, контузія, каліцтво) тощо), який підтверджує, що військовослужбовець загинув (помер) не внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або що загибель (смерть) сталася не внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; постанова військово-лікарської комісії (крім випадків, коли військовослужбовець пропав безвісти).
Посвідчення видаються батькам, дружині (чоловіку) у разі, коли вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, дітям, які не досягли повноліття, або повнолітнім дітям - особам з інвалідністю з дитинства військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти (і за рішенням суду визнані безвісно відсутніми) під час проходження військової служби (пункт 4 Порядку № 379).
За змістом пунктів 5-6 Порядку № 379 для отримання посвідчення особа із числа зазначених у пункті 4 цього Порядку (далі - заявник) звертається особисто або через свого представника із заявою (в довільній формі), зокрема, до територіального центру комплектування та соціальної підтримки - про видачу посвідчення члена сім`ї військовослужбовця Збройних Сил або Держспецтрансслужби, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
У заяві зазначаються прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) особи, яка звертається для отримання посвідчення, спосіб комунікації (поштова адреса та/або адреса електронної пошти, номер телефону), сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, військове звання такого військовослужбовця, його прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), військове формування, у списках особового складу якого він/вона перебував/перебувала на дату смерті/зникнення безвісти.
Разом із заявою подаються: копія документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документа, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус (за наявності технічної можливості доступу до відомостей про зазначені документи стосовно заявника копії таких документів заявником не подаються); документи, що підтверджують сімейні (родинні) відносини із військовослужбовцем, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження або шлюб); фотокартка члена сім`ї (крім дітей, які не досягли повноліття) розміром 2,5 х 3,5, де зображення обличчя має складати 65-70 відсотків фото; висновок медико-соціальної експертної комісії щодо повнолітньої дитини військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, про визнання її особою з інвалідністю з дитинства; рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, селищної, сільської, районної в місті (у разі утворення) ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування, влаштування у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, чи влаштування їх у прийомну сім`ю або дитячий будинок сімейного типу).
Згідно з пунктом 7 Порядку № 379 для проведення перевірки інформації про військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, членів його сім`ї Міноборони, МВС, СБУ, Управління державної охорони, Служба зовнішньої розвідки, Адміністрація Держспецзв`язку мають право отримувати інформацію з державних реєстрів шляхом надання безпосереднього доступу, електронної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до пункту 9 Порядку № 379 посвідчення видається протягом 30 календарних днів з дня надходження відповідної заяви з усіма необхідними документами.
За приписами пункту 11 Порядку № 379 посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. 
У разі коли заява та додані до неї документи подані не в повному обсязі, посвідчення не видається, про що заявникові повідомляється письмово із зазначенням підстав. У такому випадку заява та документи повертаються заявникові.
Аналіз зазначених вище положень Закону № 2011-XII та Порядку № 379 свідчить про те, що право на отримання посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби, мають члени сім`ї особи, яка мала статус військовослужбовця безпосередньо на момент настання смерті. 
Під час перевірки правомірності спірної відмови, суд зазначає таке.
Суд вище встановив, що ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 за призовом під час мобілізації з 26.02.2022 по 15.01.2025, виключений зі списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 15 від 15.01.2025 року за підпунктом «Б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер від захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, що підтверджується протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії Збройних Сил України № 2025-0909-1123-3000-0 від 09.09.2025, 
Отже, оскільки на момент смерті ОСОБА_3 не проходив військову службу, відповідно не перебував у статусі військовослужбовця, підстави для видачі позивачці посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який помер під час проходження військової служби відповідно до Закону № 2011-XII та Порядку № 379 відсутні.
З урахуванням вказаного суд доходить висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії, які є предметом позову.
Суд також враховує інші аргументи сторін, зазначені у заявах по суті справи, однак зауважує, що встановлені судом обставини є самостійними та достатніми підставами для ухвалення рішення по суті спору.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.
Згідно із статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Зважаючи на те, що позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 – 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Учасники справи:
1) позивачка – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 );
2) відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ).
Рішення складене у повному обсязі та підписане 24.07.2026.

Суддя | Василь ГАВРИЛЮК