СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 серпня 2026 року Справа № 480/2692/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши у письмовому провадженні бе повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/2692/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Інвест Плюс" до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,-
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Трейд Інвест Плюс" (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області (далі - відповідач), в якій просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Сумській області: від 12.12.2024 № 2589918280703, яким встановлено порушення ТОВ «Трейд Інвест Плюс» п. 411, ст. 44, п. 188.1 ст. 188, п. 201.1, 201.10 ст. 201 ПК України та зменшено від`ємне значення суми податку на додану вартість в сумі 201 10,00 грн.
В обгрунтування позовних вимог зазначає, що посадовими особами Головного управління ДПС у Сумській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Трейд Інвест Плюс" щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з податку на додану вартість, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. За результатами перевірки було складено Акт від від 21.11.2024 №13118/18-28-07-03-07/34592706/335, у висновках якого зазначено, що позивачем порушено п. 44.1 ст. 44, п. 188.1 ст. 188, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України, зокрема завищено на 20110 грн суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (ряд. 21 декларації за вересень 2024 року).
На підставі Акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 12.12.2024 № 1589918280703, яким зменшено суму від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 20110,00 грн.
Як зазначено в акті перевірки, контролюючий орган дійшов висновку, що витрати позивача у зв`язку з передачею в оренду транспортного засобу за договором від 05.01.2024 № ОМ/01, укладеним із ОСОБА_1 , становили 50183,85 грн на місяць, тоді як дохід від надання автомобіля в оренду становив лише 16666,67 грн без ПДВ. На думку відповідача, розмір амортизаційних відрахувань за автомобілем значно перевищував дохід від його оренди, у зв`язку з чим позивач занизив вартість реалізації послуг оренди за вересень 2024 року на суму 100551,54 грн, що, відповідно, призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ на 20110,32 грн.
Позивач не погоджується з такими висновками та зазначає, що йому на праві власності належить автомобіль марки «AIDI Q7», державний номерний знак НОМЕР_1 , який у перевіряємому періоді було передано в користування фізичній особі ОСОБА_1 на підставі договору оренди від 05.01.2024 № ОМ/01 та акта приймання-передачі від 05.01.2024. Відповідно до умов договору балансова вартість автомобіля становить 2860479,59 грн, строк дії договору визначено до 31.12.2024, а розмір щомісячної орендної плати складає 20000,00 грн, у тому числі ПДВ.
На підставі даних бухгалтерського обліку перевіркою встановлено, що з липня 2024 року позивач нараховував амортизацію транспортного засобу як основного засобу в сумі 50183,85 грн щомісячно, що відповідає встановленому строку корисного використання автомобіля - 5 років. При цьому перевіркою не встановлено завищення або заниження суми амортизаційних відрахувань за період липень-вересень 2024 року.
Посилаючись на п. 188.1 ст. 188 ПК України, позивач вказує, що база оподаткування ПДВ визначається виходячи з договірної вартості послуг, а законодавство не пов`язує її із сумою амортизаційних відрахувань. Зазначає, що податкові зобов`язання з ПДВ були визначені виходячи з договірної вартості оренди відповідно до вимог п. 188.1 ст. 188 ПК України. Водночас відповідач фактично визначив заниження бази оподаткування як різницю між сумою амортизаційних відрахувань та договірною вартістю послуг оренди, посилаючись на положення Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 № 92, 15 «Дохід». Вказує, що відповідно до п. 3 П(С)БО 15 дія цього стандарту не поширюється на доходи, пов`язані з договорами оренди. Крім того, амортизаційні відрахування самі по собі не є елементом витрат, які визначають вартість послуг з надання майна в оренду. 
Позивач також звертає увагу, що в акті перевірки контролюючий орган послався на відсутність ділової мети у спірних господарських операціях через їх збитковість. Водночас позивач зазначає, що передача автомобіля в оренду була зумовлена необхідністю забезпечення його належного збереження, підтримання у справному технічному стані та можливості подальшої експлуатації.
Таким чином, на думку позивача висновки відповідача про порушення ним вимог п. 44.1 ст. 44, п. 188.1 ст. 188, пп. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України є необґрунтованими, не підтверджуються належними доказами та ґрунтуються на помилковому застосуванні норм податкового законодавства, у зв`язку з викладеним позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.12.2024 № 1589918280703.
Ухвалою суду від 07.04.2025 відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що під час проведення перевірки контролюючим органом встановлено передачу ТОВ «Трейд Інвест Плюс» на підставі договору оренди транспортного засобу від 05.01.2024 № ОМ/01 у тимчасове платне користування ОСОБА_1 автомобіля AUDI Q7, 2023 року випуску. Згідно з умовами договору щомісячна орендна плата становила 20 000,00 грн з ПДВ.
Відповідач зазначає, що відповідно до акта надання послуг від 30.09.2024 № 300924-6 позивачем надано послуги оренди автомобіля за липень, серпень та вересень 2024 року на загальну суму 60 000,00 грн з ПДВ, за якими складено та зареєстровано податкові накладні і задекларовано податкові зобов`язання з ПДВ у сумі 9 999,99 грн.
Разом з тим, за даними бухгалтерського обліку позивача первісна вартість автомобіля становить 3 011 031,14 грн, а щомісячна амортизація - 50 183,85 грн, що відповідає строку його корисного використання 5 років. За період з липня по вересень 2024 року сума амортизаційних відрахувань склала 150 551,55 грн.
На думку відповідача, витрати позивача на утримання автомобіля у вигляді амортизації суттєво перевищували дохід від його передачі в оренду, який становив 16 666,67 грн на місяць без ПДВ. У зв`язку з цим контролюючий орган дійшов висновку, що позивач занизив вартість реалізації послуг оренди у вересні 2024 року на 100 551,54 грн, що призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ на 20 110,32 грн.
Відповідач зазначає, що відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів і послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг.
Посилаючись на положення пп. 14.1.3 п. 14.1 ст. 14 ПК України, П(С)БО 7 «Основні засоби» та П(С)БО 16 «Витрати», відповідач зазначає, що амортизація є складовою витрат підприємства, які формують собівартість послуг. На його думку, витрати позивача на амортизацію переданого в оренду автомобіля є витратами на надання послуг оренди, а тому повинні враховуватися при визначенні вартості таких послуг.
Оскільки щомісячні витрати на амортизацію автомобіля перевищували дохід від його передачі в оренду, відповідач вважає, що операція була збитковою, а реалізація послуг здійснювалася без наявності розумної економічної причини (ділової мети), що, на його думку, свідчить про правомірність визначених під час перевірки порушень та прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.
Ухвалою суду від 24.04.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі № 480/2692/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Інвест Плюс" до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення - відмовлено.
Дослідивши подані матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті в їх сукупності, суд встановив наступне.
Як встановлено судом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Інвест Плюс» є юридичною особою, зареєстровано та обліковується в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 34592706, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.47-55).
На підставі наказу ГУ ДПС у Сумській області, згідно з направленнями від 07.11.2024 № 3815/18-28-07-03, № 3947/18-28-07-03 та № 3948/18-28-07-03 відповідно до п.п. 19-1.1.6 п. 19-1 ст. 19-1, п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78, п.п.69.351 п. 69 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ співробітниками ГУ ДПС у Сумській області в період з 11.11.2024 по 19.11.2024 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Трейд Інвест Плюс» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.
За результатами перевірки відповідачем складено Акт перевірки від 21.11.2024 №13118/18-28-07-03-07/34592706/335 (далі - акт перевірки) (а.с. 12-45).
У ході проведення перевірки встановлено, що згідно договору оренди транспортного засобу № ОМ/1 від 05.01.2024 (а.с.56-58) ТОВ «Трейд Інвест Плюс» передав ОСОБА_1 у тимчасове платне володіння та користування легковий автомобіль AUDI Q7 РІ НОМЕР_1 , дата випуску 2023 рік. Ринкова вартість автомобіля: 3 432 550,00 грн. 
Згідно п. 3.1 Договору розмір орендної плати в місяць становить: 20000,00 грн. з ПДВ. Відповідно до акту приймання-передачі транспортний засіб передано орендодавцем орендарю 05.01.2024 (а.с.59).
Відповідно до укладеного договору оренди та акту приймання-передачі ТОВ «Трейд Інвест Плюс» складено акт надання послуг № 300924-6 від 30.09.2024 року, згідно якого ТОВ «Трейд Інвест Плюс» Неукісовій Євгенії Олександрівні були надані такі послуги: 1) оренда легкового автомобіля НОМЕР_1 за липень 2024 р.; 2) оренда легкового автомобіля НОМЕР_1 за серпень 2024 р.; 3) оренда легкового автомобіля НОМЕР_1 за вересень 2024 р. Всього сума наданих послуг склала 60 000,00 грн. з ПДВ.
Згідно даних бухгалтерського обліку ТОВ «Трейд Інвест Плюс» по рахунку 361 «Розрахунки з покупцями та замовника» станом на 01.09.2024 року по взаємовідносинам з ОСОБА_1 згідно договору оренди транспортного засобу обліковується дебіторська заборгованість на загальну суму 116 774,19 грн. Станом на 30.09.2024 року дебіторська заборгованість складає – 176 774,19 грн. Розрахунки за договором не проводилися.
Відповідно до Єдиного реєстру податкових накладних ТОВ «Трейд Інвест Плюс» відповідно до актів надання послуг у 30.09.2024 року складено податкові накладні та згідно декларації з податку на додану вартість за вересень 2024 року (№9310702199 від 18.10.2024 року) задекларовано податкові зобов`язання з реалізації послуг оренди транспортного засобу у сумі ПДВ 9 999,99 грн.
Згідно даних бухгалтерського обліку ТОВ «Трейд Інвест Плюс» по рахунку 105 «Транспортні засоби» первісна вартість автомобіля AUDI Q7 становить 3 011 031,14 грн.
Згідно даних бухгалтерського обліку ТОВ «Трейд Інвест Плюс» по рахунку 131 «Знос основних засобів» по об`єкту автомобіль AUDI Q7 щомісячно, починаючи з жовтня 2023 року, нараховується амортизація основного засобу в сумі 50 183,85 грн., що відповідає допустимим строкам використання транспортного засобу – 5 років. Так, за період з 01.07.2024 року по 30.09.2024 року витрати на амортизацію автомобіля AUDI Q7 РІ НОМЕР_1 склали 150 551,55 грн.
Витрати за рахунок надання в оренду транспортного засобу щомісячно становлять 50183,85 грн, щомісячні доходи від надання в оренду транспортного засобу складають тільки 16 666,67 грн. Розмір амортизаційних відрахувань по наданому в оренду транспортному засобу значно перевищує доходи від операцій з надання такого транспортного засобу в оренду.
ТОВ «Трейд Інвест Плюс» занижено вартість реалізації послуг оренди у вересні 2024 року на загальну суму 100 551,54 грн., що відповідно призвело і до заниження податкових зобов`язань на суму 20 110,32 грн.
Таким чином, перевіркою встановлені порушення позивачем п. 44.1 ст. 44, п. 188.1 ст. 188, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України, зокрема завищено на 20110 грн. суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду (ряд. 21 декларації за вересень 2024 року).
На підставі Акту перевірки від 21.11.2024 №13118/18-28-07-03-07/34592706/335, ГУ ДПС у Сумській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 12.12.2024 №1589918280703, яким встановлено порушення п. 44.1, ст. 44, п. 188.1, ст. 188, п. 201.1, 201.10 ст. 201 ПК України, зменшено від`ємне значення суми податку на додану вартість в сумі 20110,00 грн (а.с.46).
Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення, протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України).
В силу п. 75.1 ст. 75 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.
Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п. 133.1 ст. 133 ПК України платниками податку з числа резидентів є, зокрема, суб`єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами.
Об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу (пп. 134.1.1п. 134.1 ст. 134 ПК України).
Базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу (п. 135.1 ст. 135 ПК України).
Податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу (п. 137.1 ст. 137 ПКУ).
Згідно пп. "а", "б" п. 185.1 ст. 185 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України та постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.
Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Приписами підпункту «а» пункту 198.5 статті 198 ПК України визначено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
У відповідності до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі, коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту є зареєстрована податкова накладна без будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Отже, законодавцем презюмується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.
Таким чином, право платника податків на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений пунктом 201.11 статті 201 ПК України) суми витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з частиною другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до частини першої статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).
Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частина друга статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").
Вказане також закріплене у пунктах 2.1, 2.4, 2.15 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, згідно з п. 2.4 якого первинні документи це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення; господарські операції це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників.
З наведених законодавчих положень вбачається, що обов`язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.
А відтак, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо ця подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені частиною другою статті 9 Закону України № 996-XIV, зазначена обставина є належним доказом реальності господарської операції.
Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку, при цьому визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Наведене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 580/2490/19.
Так, як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Трейд Інвест Плюс» (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) 05.01.2024 укладено договір оренди транспортного засобу № ОМ/1 (а.с.56-58), відповідно до якого орендодавець передав орендарю у тимчасове платне володіння та користування легковий автомобіль AUDI Q7, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно п. 3.1 Договору розмір орендної плати в місяць становить: 20000,00 грн. з ПДВ. Відповідно до акту приймання-передачі транспортний засіб передано орендодавцем орендарю 05.01.2024.
Відповідно до укладеного договору оренди та акту приймання-передачі ТОВ ««Трейд Інвест Плюс» складено акт надання послуг № 300924-6 від 30.09.2024 (а.с.60), згідно якого ТОВ «Трейд Інвест Плюс» Неукісовій Євгенії Олександрівні були надані такі послуги: 1) оренда легкового автомобіля НОМЕР_1 за липень 2024 р.; 2) оренда легкового автомобіля НОМЕР_1 за серпень 2024 р.; 3) оренда легкового автомобіля НОМЕР_1 за вересень 2024 р. Всього сума наданих послуг склала 60 000,00 грн. з ПДВ.
Аналіз наданих позивачем документів та пояснень свідчить про відсутність у них дефекту форми, змісту або походження, які у силу частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, спричинили б втрату такими документами юридичної сили.
Податкові накладні за операціями із вказаним контрагентом є зареєстрованими, про що вказано в Акті перевірки, що гарантує право позивача на формування податкового кредиту в силу вимог п. 201.10 ПК України.
Разом з тим, за результатами перевірки контролюючий орган дійшов висновку, що витрати позивача у зв`язку з передачею в оренду транспортного засобу за договором від 05.01.2024 № ОМ/01, укладеним із ОСОБА_1 , становили 50 183,85 грн на місяць, тоді як дохід від надання автомобіля в оренду становив лише 16 666,67 грн без ПДВ. На думку відповідача, розмір амортизаційних відрахувань за автомобілем значно перевищував дохід від його оренди, у зв`язку з чим позивач занизив вартість реалізації послуг оренди за вересень 2024 року на суму 100 551,54 грн, що, відповідно, призвело до заниження податкових зобов`язань з ПДВ на 20 110,32 грн.
Водночас, на думку суду, висновок відповідача про те, що позивач занизив податкові зобов`язання з ПДВ у зв`язку з тим, що вартість послуг оренди транспортного засобу є меншою за суму амортизаційних відрахувань, ґрунтується на неправильному застосуванні положень пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України.
Так, згідно з ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:
товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;
газу, який постачається для потреб населення;
електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.
Підпунктом 14.1.3 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).
Відтак, амортизація не підпадає під жодне із визначень, з якими пункт 188.1 статті 188 ПК України пов`язує мінімальну базу оподаткування, у зв`язку з чим контролюючий орган безпідставно використав суму амортизаційних відрахувань як критерій для визначення податкових зобов`язань позивача з податку на додану вартість.
Крім того, посилання відповідача в акті перевірки на положення П(с)БО 16 «Витрати» є безпідставними, оскільки вказаним стандартом визначається собівартість реалізованої продукції, а операції з оренди не є тотожними поняттю реалізації продукції. Вказане твердження узгоджується із наявністю в стандартах бухгалтерського обліку окремого розділу 14 «Оренда».
Відповідно до П(с)БО 14 «Оренда» дохід від операційної оренди (крім доходу від оренди об`єктів інвестиційної нерухомості) визнається іншим операційним доходом відповідного звітного періоду на прямолінійній основі протягом строку оренди або з урахуванням способу одержання економічних вигод, пов`язаних з використання об`єкта операційної оренди. Витрати орендодавця з укладання угоди про операційну оренду (юридичні послуги, комісійні винагороди) визнаються іншими операційними витратами того звітного періоду, у якому вони мали місце.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15.03.2024 у справі № 808/1289/17, зазначивши, що законодавством не передбачено обмежень щодо визначення розміру орендної плати залежно від розміру амортизаційних відрахувань за об`єктом оренди.
При цьому, суд звертає увагу на те, що ні Податковим кодексом України, ні іншим законодавчими актами не передбачено застережень/обмежень щодо встановлення розміру орендної плати (в тому числі застережень щодо того, що її розмір не може бути нижчим рівня амортизаційних відрахувань), з огляду на що податковий облік платника податків не залежить від співвідношення розміру орендної плати за основні засоби та амортизаційних відрахувань на них.
За обставин цієї справи згідно договору від 05.01.2024 № ОМ/01, договірна вартість оренди складає 20000 грн з ПДВ, відтак сума ПДВ була визначена з договірної вартості оренди, що відповідає приписам п. 188.1 ст. 188 ПК України.
Щодо посилань відповідача на відсутність економічної причини (ділової мети) при передачі транспортного засобу в оренду, суд враховує наступне.
Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
Застосовуючи норму підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України у системному зв`язку з нормою підпункту 14.1.36, згідно з якою господарська операція має спрямованість на отримання доходу, Верховний Суд (зокрема, але не виключно, у постановах від 12.03.2019 (справа № 826/14489/16), від 19.04.2019 (справа № 803/236/15-а), від 21.10.2019 (справа № 540/7843/18-а), від 09.10.2020 (справа № 826/11085/18), від 18.11.2021 (справа № 815/1057/15) сформулював висновок, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податків, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на нарахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому. В той же час, не обов`язково, аби економічний ефект спостерігався негайно після вчинення операції. Не виключено, що такий ефект настане в майбутньому, а також не виключено, що в результаті об`єктивних причин економічний ефект може не настати взагалі. Зокрема, операція може виявитися збитковою, і це є одним із варіантів нормального перебігу подій при здійснені господарської операції.
У постанові від 23.04.2019 у справі № 804/6788/14 Верховний Суд, розвиваючи судову доктрину розумної економічної причини (ділової мети), зробив такий висновок: «…із визначеного в Податковому кодексі України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) поняття ділової мети випливає, що обов`язково повинен бути намір платника податку отримати відповідний економічний ефект, тобто господарська операція принаймні теоретично (за умови досягнення поставлених завдань) має передбачати можливість приросту або збереження активів чи їх вартості. Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не є вчиненими в межах господарської діяльності, а відтак, їх наслідки не підлягають відображенню в податковому обліку. З`ясування наміру платника податку на отримання економічного ефекту від господарської операції передбачає аналіз умов та обставин її здійснення. При цьому економічний ефект не повинен полягати виключно в зменшенні податкового навантаження на хоча б одного з учасників операції.
Відповідно, економічний ефект відсутній в операціях, які призводять до збільшення задекларованих витрат платника та зменшують об`єкт його оподаткування без можливості отримання додаткового приросту активів чи збереження їх вартості. При цьому варто виходити з того, якою в тій чи іншій ситуації має бути поведінка добросовісного суб`єкта господарювання, що за звичайних умов ведення господарської діяльності зацікавлений у найбільшому скороченні своїх витрат.
Відповідно, позбавлена розумної економічної причини операція, що збільшує витрати платника податку за наявності об`єктивної можливості до їх скорочення».
Відтак, визначальним є те, що наявність або відсутність ділової мети має оцінюватися з урахуванням усіх фактичних обставин здійснення господарської операції, а не лише шляхом порівняння доходів та витрат за окремою операцією.
У даному випадку господарська операція з передачі автомобіля AUDI Q7 д.н. НОМЕР_1 в оренду була обумовлена об`єктивними економічними обставинами.
Так, як стверджує позивач, на початку 2024 року у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні та активізацією можливих бойових дій на території Сумської міської територіальної громади зазначений транспортний засіб фактично не використовувався позивачем у власній господарській діяльності. При цьому позивач не мав окремого обладнаного місця для належного зберігання та охорони автомобіля, що створювало додаткові ризики його пошкодження або втрати.
Крім того, суд враховує доводи прзивача про те, що тривале невикористання транспортного засобу не звільняє власника від необхідності забезпечувати його належне технічне обслуговування, підтримувати справний стан та здійснювати витрати, необхідні для збереження можливості подальшої експлуатації. Тривалий простій автомобіля, навпаки, міг призвести до погіршення його технічного стану та зниження вартості як активу підприємства.
Саме з метою збереження майна, недопущення його простою, мінімізації витрат на утримання транспортного засобу, забезпечення його належного технічного стану та отримання доходу від використання активу позивачем було прийнято рішення про передачу автомобіля в оренду.
Крім того, позивач передаючи в оренду автомобіль, врахував усі негативні фактори, тому сторони в договорі погодили п. 4.2.2 та п. 4.2.3, якими встановили обов`язок Орендаря нести витрати, що виникають у зв`язку з експлуатацією автомобіля, в тому числі витрати оплату пального, забезпечувати охорону автомобіля в період оренди.
Отже, економічний ефект від укладення договору оренди полягав не лише у безпосередньому отриманні доходу, а й у збереженні вартості активу, зменшенні потенційних витрат позивача та забезпеченні ефективного використання майна в умовах, коли його самостійне використання підприємством було ускладнене об`єктивними обставинами.
Окрім того, пунктом 14.1.231 ст. 14 ПК України визначено, що для констатації відсутності ділової мети відповідачу необхідно було дослідити та відобразити в Акті два критерії, які є обов`язковими для подібного висновку, а саме:
- головною ціллю або однією з головних цілей операції є несплата (неповна сплата) суми податків та/або зменшення обсягу оподатковуваного прибутку платника податків;
- у зіставних умовах особа (позивач) не була б готова придбати (продати) такі товари, роботи (послуги), нематеріальні активи, інші предмети господарських операцій, відмінні від товарів, у непов`язаних осіб.
Водночас акт перевірки не містить належного аналізу зазначених критеріїв. Контролюючий орган дійшов висновку про відсутність ділової мети виключно з тієї підстави, що сума нарахованої амортизації транспортного засобу перевищує розмір доходу, отриманого від його оренди. Саме ця обставина була покладена в основу висновків перевірки як єдиний та визначальний аргумент.
Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на досліджені докази та встановлені обставини справи, суд констатує, що на підтвердження фактичного здійснення господарської операції позивачем надано належним чином оформлені первинні документи та інші документи, складені в межах її здійснення, які у своїй сукупності підтверджують реальність вчинення такої господарської операції.
Водночас відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для визначення бази оподаткування виходячи не з договірної вартості послуг, а з іншого показника, зокрема суми амортизації основного засобу.
Крім того, відповідачем не наведено належних та допустимих доказів, які б свідчили про штучний характер господарської операції, її невідповідність цілям та завданням статутної діяльності позивача, відсутність економічного змісту або інші обставини, які окремо чи в сукупності могли б свідчити про фіктивність її здійснення.
Також відповідачем не доведено, що зазначена господарська операція не була обумовлена розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагента були спрямовані виключно на отримання необґрунтованої податкової вигоди.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає помилковими висновки контролюючого органу про допущення позивачем порушень вимог пункту 44.1 статті 44, пункту 188.1 статті 188, пунктів 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, що, за твердженням відповідача, призвело до завищення позивачем на 20110 грн суми від`ємного значення з податку на додану вартість, яка зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду.
Стосовно інших посилань відзиву/позову, то суд зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи позовної заяви отримали достатню оцінку.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом скасування податкового повідомлення-рішення від 12.12.2024 № 1589918280703, яким зменшено суму від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 20110 грн.
Водночас скасування податкового повідомлення-рішення від 12.12.2024 № 1589918280703, тоді як позивачем заявлено вимогу про скасування податкового повідомлення-рішення від 12.12.2024 № 2589918280703, не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, оскільки з матеріалів справи вбачається, що при формулюванні позовних вимог позивачем допущено очевидну технічну описку щодо реквізитів оскаржуваного рішення.
Зміст позовної заяви однозначно свідчить, що предметом оскарження є саме податкове повідомлення-рішення від 12.12.2024 № 1589918280703, прийняте за результатами перевірки контролюючим органом дотримання податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з податку на додану вартість.
Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3028,00 грн. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Інвест Плюс" до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення – задовольнити.
Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Сумській області від 12.12.2024 № 158991828070.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області (вул. Іллінська, 13, м. Суми, Сумська область, 40009, код ЄДРПОУ 43995469) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Трейд Інвест Плюс"(вул. Воскресенська, 13-Б, Суми, Сумська область, 40000, код ЄДРПОУ 34592706) судовий збір у розмірі 3028,00 грн. 
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.А. Прилипчук