Справа № 331/7131/25
Провадження № 2/331/1155/2026

РІШЕННЯ
іменем України
09.07.2026 

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі судді Фісун Н.В., за участю секретаря судового засідання Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

08.12.2025 року адвокат Штенгелов О.В., в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.04.1999 року, належала на праві спільної сумісної власності померлим ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ). 
Після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їх син (позивач у цій справі) - ОСОБА_1 отримав у спадок 5/6 вищевказаної квартири. Тобто, позивач - ОСОБА_1 є власником 5/6 частини квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрований та безперервно проживає у вказаній квартирі з 30.06.1999 року, тобто двадцять п`ять років та шість місяців. 
01.07.2025 року, під час реєстрації права власності на спадкове майно (квартири), позивачу ОСОБА_1 стало відомо, що 01.07.2025 року, за відсутності відповідної заяви, право власності на 1/6 квартири АДРЕСА_1 зареєстроване нотаріусом за ОСОБА_4 (вказана особа є померлою сестрою позивача та донькою померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ). ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не відкривалася. 
Так, ОСОБА_1 з 2012 року виступає перед третіми особами як одноосібний власник квартири в цілому: відкрито уклав договори про надання житлово комунальних послуг, має зареєстроване місце проживання у квартирі з 1999 року, одноосібно як власник в цілому відкрито користується квартирою на свою користь, утримує її, тощо.
Просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності за набувальною давністю на 1/6 квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 .
Ухвалою судді Олександрівського районного суду міста Запоріжжя Фісун Н.В. від 09.12.2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.
18.12.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив, зазнача, щозі слів позивача, він не знав про належність 1/6 частки вищезазначеної квартири його сестрі, а дізнався про це тільки під час отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у 2025 році. Вважають, що даний факт нічим не доведений. Позивач міг знати, хто є співвласником цієї квартири, особливо враховуючи родинні зв`язки між ним та ОСОБА_4 . Крім того, користування 1/6 часткою квартири могло відбуватись за її волею. Зазначені обставини виключають таку обов`язкову умову набуття права власності за набувальною давністю як безтитульність володіння. Зважаючи на недоведеність безтитульності володіння, постає питання й про недоведеність добросовісності володіння зазначеним нерухомим майном.
Крім того, Запорізька міська рада вважає обраний позивачем спосіб захисту свого права неналежним. Будучи спадкоємцем другої черги, ОСОБА_1 мав право звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.
Якщо спадкоємець протягом цього строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч 1 ст. 1270 ЦК України). Однак він має право в судовому порядку довести поважність причин пропуску такого строку. Також не може йти мова про визнання права власності за позивачем на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 , якщо вона вже прийнята одним зі спадкоємців ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України або в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України (за фактом постійного проживання зі спадкодавицею на момент її смерті).
Просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовної заяви про визнання права власності за набувальною давністю.
27.01.2026 року ухвалою суду витребувано у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (вул. Українська, 48, м. Запоріжжя, 69095): інформацію щодо реєстрації шлюбу/ розірвання шлюбу, наявності батьків, дітей, онуків, сестер, братів із зазначенням дат їх народження або смерті відносно громадянки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Витребувано у Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори (69002 м, Запоріжжя, вул. Шкільна, буд. 50): інформацію зі Спадкового реєстру щодо заведення спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ; інформацію зі Спадкового реєстру про наявність/відсутність заповітів та спадкових договорів укладених від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Витребувано у Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради (69005, м. Запоріжжя, бул. Центральний, буд. 27) : інформацію чи були зареєстровані інші особи за адресою: АДРЕСА_3 на момент смерті гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
02.03.2026 року ухвалою суду витребувано у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сіпякова О.С. ( АДРЕСА_4 ) копію спадкової справи № 50464041, заведеної після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
13.05.2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено до розгляду цивільну справу.
У судовому засіданні, представник позивача, адвокат Штенгелов О.В., на задоволенні позовної заяви наполягав.
У судовому засіданні представник відповідача Лях Д.А. проти задоволення позовних вимог наполягала.
Суд, заслухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані стороною вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 02.04.1999 року, належала на праві спільної сумісної власності померлим ОСОБА_2 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 01 липня 2025 року спадкоємцями майна ОСОБА_2 , а саме частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 є син- ОСОБА_1 -1/3 частина, дочка – ОСОБА_4 – 1/3 частина, дружина – ОСОБА_3 -1/3 частина.
Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 01 липня 2025 року спадкоємцями майна, а саме 2/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 є її син – ОСОБА_1 . 
Тобто, позивач - ОСОБА_1 є власником 5/6 частини квартири АДРЕСА_1 .
Право власності на 1/6 квартири АДРЕСА_1 зареєстроване нотаріусом за ОСОБА_4 (вказана особа є померлою сестрою позивача та донькою померлих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадкова справа №9/2010 від 21.08.2010 року.
Відповідно до ст. 344 ЦК України, на яку як на підставу позову посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного суду України від 22.02.2021 року у справа № 607/21758/19.
Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 містить висновок, що позов про визнання права власності за набувальною давністю не може заявляти особа, яка володіє ним за волею власника і завжди знала, хто є власником цього майна. Крім того, зазначена постанова також визначає можливість набуття права власності за набувальною давністю виключно за умов добросовісності, відкритості та безперервності володіння.
В той же час добросовісність володіння, яка є передумовою для визнання права власності на майно за набувальною давністю, передбачає, що особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. При вирішенні спорів, пов`язаних із визнанням права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави.
Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові № 472/713/22 від 02.05.2024 за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном.(Постанова Верховного Суду № 404/4939/22 від 04.04.2024).
Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 286/1652/18, від 21 січня 2021 року у справі № 140/1774/18, від 18 березня 2021 року у справі № 389/2946/16-ц, від 20 грудня 2021 року у справі № 294/380/20.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за ним права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі положень ст. 344 ЦК України, оскільки враховуючи родинні зв`язки з батьками та сестрою, які померли, позивач був обізнаний відносно того, що співвласниками спірного нерухомого майна, який є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, були ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тому не можна вважати володіння ОСОБА_1 спірним нерухомим майном добросовісним, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.
Отже, ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, оскільки йому достеменно відомо, хто був власником спірного майна, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України.
Таким чином, оскільки позивачем не доведено, зокрема, безтитульність (власник майна відсутній) та добросовісність (власник майна невідомий), як складові елементи володіння чужим майном, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за ним права власності на відповідну частину квартири за набувальною давністю.
Сам по собі факт користування ОСОБА_6 квартирою з 1999 року, утримання її, здійснення оплати за житлово-комунальні послуги не може бути підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю (постанова Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 337/4725/18).
Отже за встановлених обставин справи та вимог закону, суд вважає, про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю у порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України.
Крім того, суд враховує, що Згідно з п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України).
Згідно з ч.2 ст. 335 ЦК України безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік, робиться оголошення у друкованих засобам масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно.
Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 268, 273,274-279,354 ЦПК України, ст. ст. 328, 335, 344 , суд –

УХВАЛИВ:

У задовленні позову  ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09.07.2026 року.

Суддя       Н.В.Фісун