П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/34585/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
суддів – Джабурія О.В.,
– Вербицької Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року, прийняте у складі суду судді Токмілової Л.М. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор», в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 додаткової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у період з 24.02.2022 по 01.09.2022 в повному обсязі;
- визнати неправомірною відмову Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" в повному обсязі;
- зобов`язати Державну установу «Одеський слідчий ізолятор» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" у період з 24.02.2022 по 01.09.2022, з урахуванням сплачених сум.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Одеській слідчий ізолятор» щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 13.09.2024у розмірі 30 000 грн. за кожен місяць служби та за період з 01.06.2022 по 01.09.2022 у розмірі до 30000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць. Зобов`язано Державну установу «Одеській слідчий ізолятор» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 включно у розмірі 30 000 грн. за кожен місяць служби та за період з 01.06.2022 по 01.09.2022 у розмірі до 30000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Одеський слідчий ізолятор» звернулась до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 № 793, яка застосовується з 24.02.2022, було встановлено, що додаткова винагорода виплачується у розмірі до 30 000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, проте суд не врахував, що за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 Позивачу на підставі відповідних наказів було нараховано та виплачено додаткову винагороду пропорційно до відпрацьованого часу у загальному розмірі 39 213,44 грн. Щодо періоду з 01.06.2022 по 01.09.2022 апелянт зазначає, що поняття «область» та «територіальна громада» не є тотожними, а оскільки територіальна громада м. Одеси у спірний період не була включена до офіційного Переліку територій територіальних громад, затвердженого Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, правових підстав для виплати винагороди з 01.06.2022 не було.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України з 04.02.2022 по 13.09.2024, що не заперечується сторонами.
Наказом начальника державної установи «Одеській слідчий ізолятор» №191/О-24 від 13.09.2024 позивач був звільнений зі служби за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 16.09.2024.
Згідно розрахунково-платіжної відомості про нарахування винагороди за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 судом встановлено, що позивачу за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 нараховано додаткову винагороду до 30000 грн пропорційно до відпрацьованого часу, у загальному розмірі 39213,44 грн.
Листом "5/11-51-25/21-72 від 05.09.2025 Державна установа "Одеський слідчий ізолятор" повідомила позивачу, що для забезпечення виплат додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (із змінами) кошти виділись за період служби з 24.02.2022 по 31.05.2022. Розмір додаткової винагороди особам рядового і начальницького складу, які несуть службу в органах і установах ДКВСУ, визначається пропорційно та виплачується за фактичний час несення служби, розрахований у годинах, в розрахунковому місячному періоді проходження служби (24 години на добу). За фактично відпрацьований час за період служби з 24.02.2022 по 31.05.2022 ОСОБА_1 нараховано та виплачено 39213,44 грн. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 (із змінами) виплата винагороди здійснюється на період дії військового часу особам рядового в начальницького складу, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій (Постанова №754 від 01.07.2022 "Про внесення змін до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168" застосовується з 01.06.2022).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, яка виразилась у не здійсненні нарахування та виплати за період з 24.02.2022 по 01.09.2022 включно передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 додаткової винагороди у повному обсязі, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вирішуючи спірні питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем розрахункові відомості про нарахування грошового забезпечення свідчать про те, що у лютому, березні, квітні і травні 2022 року відповідач не здійснив виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень щомісячно, чим порушив вимоги Постанови №168 та право позивача на належну оплату праці під час проходження відповідної служби. Щодо виплати додаткової винагороди з 01.06.2022 по 01.09.2022 суд дійшов висновку, що відповідно до наказів Головнокомандувача ЗСУ визначено райони ведення воєнних (бойових) дій, до яких зокрема була включена Одеська область, а отже позивач має право на отримання грошової винагороди у розмірі до 30000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць у період з 01.06.2022 по 01.09.2022.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (див. рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (див. рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України №2713-IV від 23.06.2005 «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі - Закон №2713-IV).
Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону №2713-IV, особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.
Згідно з ч. 2 статті 23 Закону №2713-IV, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України (ч. 5 ст. 23 Закону №2713-IV).
З метою визначення порядку та умов виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Порядок №925/5).
Згідно з пунктом 3 Порядку №925/5, грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на дату прийняття даного рішення не припинений та не скасований.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
У пункті 1 цієї постанови установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 3 вказаної постанови Міністерству фінансів України доручено опрацювати питання щодо збільшення видатків відповідним розпорядникам бюджетних коштів для забезпечення реалізації цієї постанови.
У пункті 5 цієї постанови зазначено, що вона набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24 лютого 2022 року.
Постановою Кабінету Міністрів України №350 від 22.03.2022 до пункту 1 Постанови №168 були внесені зміни, згідно з якими абзац 1 пункту 1 після слів «та поліцейським» доповнено словами «а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка»».
При цьому, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №350 від 22.03.2022 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 24.02.2022.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06.03.2022 «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка»» затверджено перелік адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка» згідно з додатком, до якого включено, серед інших, і Одеську область.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач у період з 24.02.2022 по 13.09.2024 проходив службу у державній установі «Одеський слідчий ізолятор», яка розташована в Одеській області.
Суд зазначає, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України №204-р від 06.03.2022 «Про затвердження переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога застрахованим особам в рамках Програми «єПідтримка»», Одеська область (без визначення окремих територіальних громад та населених пунктів) була включена до Переліку адміністративно-територіальних одиниць, на території яких платникам єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, які перебувають на обліку на відповідній території, може надаватися допомога в рамках Програми «єПідтримка».
Таким чином, у період з 24.02.2022 по 31.05.2022 року включно позивач набув право на отримання додаткової щомісячної винагороди, встановленої Постановою №168, в розмірі 30000 гривень щомісячно, оскільки проходив службу в межах адміністративно-територіальної одиниці (Одеська область), на території якої надавалася допомога в рамках Програми «єПідтримка».
Щодо посилань апелянта, що за період з 24.02.2022 по 31.05.2022 позивачу на підставі відповідних наказів було нараховано та виплачено додаткову винагороду пропорційно до відпрацьованого часу у загальному розмірі 39 213,44 грн. на підставі приписів постанови Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 № 793, яка застосовується з 24.02.2022, колегія суддів зазначає наступне.
Так, у первинній редакції постанови Кабінету Міністрів України №168 розмір додаткової винагороди для співробітників ДКВС, крім тих із них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, був визначений у фіксованому розмірі – 30000 гривень щомісячно.
Водночас, з урахуванням змін до постанови №168, внесених Кабінетом Міністрів України постановою від 07.07.2022 №793, розмір цієї додаткової винагороди визначений у граничному розмірі «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».
Проте, в обох зазначених постановах Кабінету Міністрів України (№168 і №793) передбачено, що вони набирають чинності з дня їх опублікування та застосовуються з 24 лютого 2022 року.
Частиною 1 статті 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.
Так, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України зазначив, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший і другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення).
У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп і від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Крім того, у своїх рішеннях Конституційний Суд України постійно наголошує на тому, що ключовим у питанні розуміння гарантованого статтею 8 Конституції України принципу верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017).
Таким чином, державні установи повинні бути послідовними щодо прийнятих ними нормативних актів, а також дотримуватися розумної рівноваги між передбачуваністю (довірою, законними очікуваннями, впевненістю) особи і тими інтересами, заради забезпечення яких у регулювання вносяться зміни. Повага до такої впевненості, як зазначав Європейський суд з прав людини, має бути мірою правового захисту у внутрішньому праві проти свавільного втручання державних органів у гарантовані права (пункт 156 Рішення у справі "Kopecky проти Словаччини" від 28 вересня 2004 року, заява № 44912/98).
Одним із механізмів запобігання свавільному втручанню держави та її органів у реалізацію прав і свобод людини є закріплений у частині третій статті 22 Конституції України принцип недопустимості звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних.
Таким чином, надання нормативно-правовому акту ретроактивної дії не порушуватиме принципи незворотності дії в часі та правової визначеності, якщо ці зміни не погіршують правове становище особи: не встановлюють чи не посилюють юридичну відповідальність, не скасовують і не обмежують чинні права і свободи.
Зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 №793 змін до постанови №168 в частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість « 30000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023.
Таким чином, ті обставини, що позивачу за спірний період було сплачено додаткову винагороду пропорційно до відпрацьованого часу у загальному розмірі 39213,44 грн., правового врегулювання спірних правовідносин не змінює, оскільки додаткова винагорода повинна бла виплачуватись позивачу у розмірі 30000,00 грн на місяць. Вказані виплати підлягають врахуванню виключно при визначені розміру додаткової винагороди, яка підлягає виплаті позивачу на підставі судового рішення по цій справі.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції.
Водночас, в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 01.06.2022 по 01.09.2022 у розмірі до 30000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць та зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду за період з 01.06.2022 по 01.09.2022 у розмірі до 30000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць, колегія суддів зазначає наступне.
Так, постановою Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 до Постанови №168 були внесені зміни, відповідно до яких в абзаці 1 пункту 1 слова «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми «єПідтримка» замінити словами «які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)».
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №754 від 01.07.2022 встановлено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 01.06.2022.
Отже, з 01.06.2022 право на отримання щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. залишилось лише у тих співробітників, які несуть службу в межах територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75 затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), до якого (у спірний період) не було включено, жодної територіальної громади, яка б знаходилась в межах Одеської області, зокрема і Одеської міської територіальної громади.
Посилання суду першої інстанції на накази Головнокомандувача ЗСУ про визначення районів ведення воєнних (бойових) дій колегія суддів оцінює критично, оскільки поняття «район ведення воєнних (бойових) дій» не є тотожним поняттю «територіальні громади, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)». Перелік таких територіальних громад затверджувався у спірний період виключно Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, а не Головнокомандувачем ЗСУ.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами апелянта про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог за період з 01.06.2022 року по 01.09.2022 року.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 01.06.2022 року по 01.09.2022 року, а в іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – скасувати в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 01.06.2022 по 01.09.2022 у розмірі до 30000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць та зобов`язання нарахувати та виплатити додаткову винагороду за період з 01.06.2022 по 01.09.2022 у розмірі до 30000 грн пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.
В цій частині прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька