Справа №:755/20737/25
Провадження №: 2/755/688/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2026 р.  Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді -   Хромової О.О.
при секретарі -   Бовкун М.В.

за участі:
позивача -     ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просить включити до спадкового майна ОСОБА_3 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1885962780000, зареєстрованої за ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1885962780000, та витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1885962780000.
На обгрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 має заповіт ОСОБА_3 , посвідчений 20 грудня 2018 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П., за реєстровим № 9223, на усе її майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також на все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі заяви позивача 25 липня 2024 року П`ятнадцятою київської державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 773/2024 (номер у Спадковому реєстрі № 72752992). Поряд з цим, 20 листопада 2018 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . Також 20 листопада 2018 року ОСОБА_2 у своїй заяві, справжність підпису на якій посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федченко О.О., зареєстровано в реєстрі за № 3812, зазначив, що повідомлений про те, що квартира АДРЕСА_3 в об`єкті: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс і приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_4 », яка буде набуватися його дружиною ОСОБА_3 буде її особистою приватною власністю і що грошові кошти, які будуть використовуватися нею для придбання квартири є її особистою приватною власністю і що правовий режим спільного майна подружжя на це майно не розповсюджується. Також підтвердив, що він не має ніяких претензій та не буде мати в майбутньому, в тому числі майнових, фінансових та інших по відношенню до вказаної квартири. 30 липня 2019 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Отже, квартира придбана у період шлюбу, але виключно за особисті кошти ОСОБА_3 , набуті до вступу в шлюб. Тому спірна квартира входить до спадкового майна після смерті ОСОБА_3 .
З огляду на викладене просив визнати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1885962780000, зареєстрованої за ОСОБА_2 та витребувати від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1885962780000.
У порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву передано на розгляд судді Яровенко Н.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків - три дні з дня отримання копії ухвали.
03 листопада 2025 року (вхід. № ЕП-12466) на електронну пошту суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про продовження процесуального строку на усунення недоліків.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року задоволено клопотання позивача, продовжено процесуальний строк, встановлений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року для усунення недоліків, до 14 листопада 2025 року.
14 листопада 2025 року (вхід. № 69453) до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22 грудня 2025 року на 10 год. 00 хв., учасникам справи роз`яснено процесуальні права та встановлено процесуальні строки.
11 грудня 2025 року (вхід. № 75542) до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зміну предмету позову. З посиланням на положення частини третьої статті 49 ЦПК України просив змінити предмет спору, доповнивши позовною вимогою: «Включити до спадкового майна ОСОБА_3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1885962780000, що зареєстрована за ОСОБА_2 ».
18 грудня 2025 року (вхід. № ЕП-14410) на електронну пошту суду надійшла заява
 ОСОБА_2 про визнання позову, не підписана електронним цифровим підписом ОСОБА_2 .
На обґрунтування заяви відповідач зазначив, що підтверджує той факт, що кошти на покупку квартири АДРЕСА_5 , надані його дружиною ОСОБА_3 , про що до придбання такої квартири вказано у заяві від 22 листопада 2018 року, справжність підпису на якій посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федченко О.О., зареєстровано в реєстрі за № 3812. Також відповідач не має ніяких претензій (в тому числі майнових, фінансових та інших) і не буде мати в майбутньому по відношенню до вказаної квартири. У зв`язку із чим позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Судове засіданні призначене на 22 грудня 2025 року на 10:00 год. просив провести без його участі.
Відповідно до розпорядження керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва Коровича О.С. від 20 січня 2026 року № 152 щодо проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 лютого 2026 року, справу передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 лютого 2026 року справу прийнято до провадження судді Хромової О.О., розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у даній справі на 25 березня 2026 року на 16 год. 30 хв.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 березня 2026 року прийнято заяву позивача ОСОБА_1 про зміну предмету позову, подальший розгляд справи вирішено здійснювати з урахуванням заяви про зміну предмету позову, сторонам роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.
Підготовче засідання відкладено до 26 травня 2026 року до 11 год. 30 хв.
27 березня 2026 року (вхід. № 17385) позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про виконання вимог ухвали від 25 березня 2026 року.
08 травня 2026 року (вхід. № ЕП-5140) на електронну пошту суду надійшла заява ОСОБА_2 від 07 травня 2026 року про визнання позову, не підписана електронним цифровим підписом ОСОБА_2 .
На обґрунтування заяви відповідач повторно зазначив, що підтверджує той факт, що кошти на покупку квартири АДРЕСА_5 , надані його дружиною ОСОБА_3 , про що до придбання такої квартири вказано у заяві від 22 листопада 2018 року, справжність підпису на якій посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федченко О.О., зареєстровано в реєстрі за № 3812. Також відповідач не має ніяких претензій (в тому числі майнових, фінансових та інших) і не буде мати в майбутньому по відношенню до вказаної квартири. У зв`язку із чим позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Наслідки визнання позову відомі та зрозумілі.
26 травня 2026 року у підготовчому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, заяв та клопотань по справі не має, просив ухвалити рішення по справі на стадії підготовчого провадження у зв`язку із визнанням відповідачем позову.
Відповідач ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлявся належним чином. У заяві від 07 травня 2026 року (вхід. від 08 травня 2026 року № ЕП-5140) розгляд справи просив провести за його відсутності.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2026 року відмовлено у прийнятті заяви відповідача ОСОБА_2 від 07 травня 2026 року (вхід. від 08 травня 2026 року
№ ЕП-5140) про визнання позову.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 липня 2026 року на 12 год. 00 хв.
08 липня 2026 року (вхід. № ЕП-7691) на електронну пошту суду надійшла заява ОСОБА_2 від 05 липня 2026 року, у якій відповідач зазначив, що підтверджує факт надання ОСОБА_3 коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 , про що до її придбання зазначив у заяві від 22 листопада 2018 року, справжність підпису на якій посвідчено нотаріусом. У зв`язку із чим визнає позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Розгляд справи, призначений на 15 липня 2026 року на 12:00 год. просив провести без його участі. У судовому засіданні присутнім не може бути, оскільки проживає у місті Макіївка Донецької області та здійснює догляд за матір`ю. Накласти кваліфікований електронний цифровий підпис на заяву не може, однак просить врахувати її як доказ. Також просив врахувати в якості непрямих доказів заяву ОСОБА_2 від 22 листопада 2018 року, справжність підпису на якій посвідчено нотаріусом, та заповіт ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 26 жовтня
2019 року Приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Донецької області, який також свідчить про намір повернути частину спірної квартири на випадок його смерті.
15 липня 2026 року у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги позову підтримав та просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У заяві від 05 липня 2026 року (вхід. від 08 липня 2026 року № ЕП-7691) розгляд справи просив провести за його відсутності.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.
Зі свідоцтва про шлюб від 20 листопада 2018 року серії НОМЕР_1 , виданого Деснянським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, встановлено, що 20 листопада 2018 року зареєстровано шлюб ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 2022. Прізвище чоловіка післі державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 , дружини - ОСОБА_5 .
До матеріалів справи долучено копію заяви ОСОБА_2 від 22 листопада 2018 року, справжність підпису на якій посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федченко О.О., зареєстровано в реєстрі за № 3812, у якій він зазначив, що йому відомо, що квартира АДРЕСА_3 в об`єкті: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс і приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_4 », яка буде набуватися його дружиною ОСОБА_3 буде її особистою приватною власністю. Грошові кошти, які будуть використовуватися його дружиною ОСОБА_3 , з якою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2018 року, на придбання квартири є її особистою приватною власністю. Також підтвердив, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав та додаткових договорів щодо вказаної квартири та усі без вийнятку умови договорів можуть визначатися його дружиною самостійно в її особистих приватних інтересах, без додаткового погодження цих питань з ним; правовий режим спільного майна подружжя на це майно не розповсюджується. Також підтвердив, що не має ніяких претензій і не матиме в майбутньому, в тому числі майнових, фінансових та інших по відношенню до вказаної квартири.
Водночас, згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 серпня 2019 року № 176109085 та від 02 серпня 2019 року № 176108422 квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , розмір частки . Право власності зареєстровано 30 липня 2019 року на підставі довідки про сплату від 26 червня 2019 року № Ф/1399, виданої ПрАТ «ХК «Київміськбуд», Акту прийому-передачі майнових прав від 04 липня 2019 року складеного ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , договору купівлі-продажу майнових прав від 13 грудня 2018 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєва В.Л., за реєстровим № 3255, Технічного паспорта від 04 грудня 2018 року.
До матеріалів справи також долучено копію Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 , виготовленого 04 грудня 2018 року ТОВ «Київський центр інвентаризації».
20 грудня 2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , склала заповіт, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П., зареєстровано в реєстрі за № 9223, у якому на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, а також все те, що буде належати їй на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
До матеріалів справи також долучено витяг про реєстрацію у спадковому реєстрі від 20 грудня 2018 року № 54570567, відповідно до якого до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію заповіту ОСОБА_3 , посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фещенко О.П., номер в реєстрі нотаріальних дій № 9223.
Зі свідоцтва про смерть від 10 травня 2021 року серії НОМЕР_2 , виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що
10 травня 2021 року складено відповідний актовий запис № 11587.
Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 25 липня 2024 року № 77773868, до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис про реєстрацію спадкової справи № 72752992 (номер у нотаріуса № 773/2024) після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зберігається у П`ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту
(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від
05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. При цьому володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (частина перша статті 357 ЦК України).
Частиною першою статті 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач ОСОБА_1 зазначив, що 20 листопада 2018 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 . За особисті кошти, набуті до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 сплатила вартість квартири АДРЕСА_3 в об`єкті: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс і приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_4 ». Після переходу майнових прав від забудовника ПрАТ «ХК «Київміськбуд» до інвестора право власності на спірну квартиру 30 липня 2019 року зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом усього майна після смерті ОСОБА_3 , а квартиру придбано у період шлюбу, однак за особисті кошти ОСОБА_3 , остання повністю входить до складу спадкового майна, тому частка ОСОБА_2 підлягає витребуванню на користь позивача.
Відповідно до частин першої, другої статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Так приписами пункту 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Положеннями статті 61 ЦК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За загальним правилом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Наведена норма за аналогією закону підлягає застосуванню і до визначення розміру частки у майні, що є у спільній сумісній власності, без його поділу.
Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.
Правовий режим спільної сумісної власності визначається такими чинниками як час набуття майна та кошти, за які його набули (джерело набуття). У разі придбання майна хоч і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не можна вважати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 вересня 2025 року у справі № 752/16850/14-ц).
У постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 331/5662/18 зазначено, що: «за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша, друга статті 1220 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК Україна).
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
У частині першій статті 1226 ЦК України зазначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Згідно з частиною першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
У частині п`ятій статті 1268 ЦК України зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частина перша, друга статті 1269 ЦК України).
Поряд з цим, частиною першою статті 1270 ЦК України встановлено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).
Водночас, частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. До закінчення строку на прийняття спадщини нотаріус може видати спадкоємцеві дозвіл на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), якщо це викликано обставинами, які мають істотне значення.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня
2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18)).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт
5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від
18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Як встановлено з матеріалів справи 20 листопада 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
22 листопада 2018 року ОСОБА_2 зробив заяву, справжність підпису на якій посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федченко О.О., зареєстровано в реєстрі за № 3812, у якій зазначив, що йому відомо, що квартира АДРЕСА_3 в об`єкті: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс і приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_4 », яка буде набуватися його дружиною
 ОСОБА_3 буде її особистою приватною власністю. Грошові кошти, які будуть використовуватися його дружиною ОСОБА_3 , з якою перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2018 року, на придбання квартири є її особистою приватною власністю. Також підтвердив, що укладення договору купівлі-продажу майнових прав та додаткових договорів щодо вказаної квартири та усі без вийнятку умови договорів можуть визначатися його дружиною самостійно в її особистих приватних інтересах, без додаткового погодження цих питань з ним; правовий режим спільного майна подружжя на це майно не розповсюджується. Також підтвердив, що не має ніяких претензій і не матиме в майбутньому, в тому числі майнових, фінансових та інших по відношенню до вказаної квартири.
Водночас, згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 серпня 2019 року № 176109085 та від 02 серпня 2019 року № 176108422 квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , розмір частки .
Суд також враховує, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано 30 липня 2019 року на підставі довідки про сплату від 26 червня 2019 року № Ф/1399, виданої ПрАТ «ХК «Київміськбуд», Акту прийому-передачі майнових прав від 04 липня 2019 року складеного ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_6 , договору купівлі-продажу майнових прав від 13 грудня 2018 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л., за реєстровим № 3255, Технічного паспорта від 04 грудня 2018 року.
Документів, що слугували підставою для здійснення державної реєстрації права власності на спірну квартиру до матеріалів справи не долучено, суд позбавлений можливості встановити суб`єктний склад правовідносин (сторін таких договорів), дослідити зміст відповідних договорів, та їх умови. Про відсутність у розпорядженні позивача таких документів ОСОБА_1 не зазначав, клопотань про витребування доказів не заявляв, відповідним процесуальним правом не скористався.
Суд також враховує, що факт складення ОСОБА_2 заяви від 22 листопада 2018 року не може слугувати беззаперечним доказом наявності обставин, що існували в майбутньому, тобто, не може підтверджувати факт сплати відповідних платежів за договором купівлі-продажу майнових прав на квартиру ОСОБА_3 саме за особисті кошти, оскільки відповідний договір купівлі-продажу майнових прав та відповідний договір купівлі-продажу квартири з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» було укладено пізніше.
Позивачем не підтверджено факт придбання ОСОБА_3 спірної квартири під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 лише за її особисті кошти, чи надання особистих коштів ОСОБА_2 в позику, наявність у останньої відповідної суми грошових коштів станом на дату укладення попереднього договору (купівлі-продажу майнових прав) та сплати вартості спірної квартири. Правом на звернення до суду з клопотанням про витребування доказів позивач не скористався.
Поряд з цим, суд враховує, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зверталися до державного реєстратора з метою здійснення державної реєстрації прав, подали відповідні документи, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», державним реєстратором здійснено перевірку поданих документів та прийнято відповідні рішення про державну реєстрацію прав співвласників. Право власності зареєстровано з визначенням частки кожного із співвласників, тобто державному реєстратору подано кожним із співвласників відповідні заяви.
В матеріалах справи також відсутні відомості про коло спадкоємців після смерті ОСОБА_3 , що звернулися із заявами про прийняття спадщини, відсутність чи наявність інших заповітів ОСОБА_3 , видачу свідоцтв про право на спадщину щодо спадкового майна, тощо.
При ухваленні рішення суд не враховує наявні в матеріалах справи заяви ОСОБА_2 від
18 грудня 2025 року (вхід. № ЕП-14410), 08 травня 2026 року (вхід. № ЕП-5140) про визнання позову, оскільки останні не сформовані в системі «Електронний суд», надійшли до суду електронною поштою, при цьому не підписані електронним цифровим підписом ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави вважати, що такий документ оформлений відповідно до вимог чинного законодавства України, що також позбавляє суд можливості встановити особу, яка подала такі заяви.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупної, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири, слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Керуючись статтями 43, 47 Конституції України, статтями 3, 15, 16, 316, 317, 319, 355, 356, 368, 370, 1216-1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268, 1270, 1296-1298 ЦК України, статтями 57, 60, 61, 70 СК України, статтями 4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири, - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , місце реєстрації: 
АДРЕСА_8 , місце проживання: АДРЕСА_9 .
Повний текст рішення виготовлено 27 липня 2026 року. 

Суддя           О.О. Хромова