П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/19292/25

Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І..
Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А.І.
– Ступакової І.Г.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду 22 травня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до НОМЕР_2 окремої авіаційної ескадрильї Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 окремої ескадрильї (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, 
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що позивач проходив військову службу у НОМЕР_2 окремій ескадрильї (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України та у період проходження військової служби відповідач протиправно, починаючи з 29.01.2020 року, розраховував грошове забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме, гарантованого статтею 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” отримання грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі та до зменшення розміру грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії. Представник позивача звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 рр. відповідно до пункту 4 постанови КМУ №704, визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовими званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на календарний рік, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14. Відповідач листом від 17.03.2025 року повідомив, що при розрахунку грошового забезпечення позивача було використано прожитковий мінімум для працездатних встановленого осіб встановлений законом на 01 січня 2018 року у розмірі 1762 грн.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 окремої ескадрильї (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в періоди з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 рр., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рр., грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 рр., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рр., грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_2 окрема авіаційна ескадрилья Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_1 ) , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що у період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року при обчисленні грошового забезпечення позивачу слід застосовувати п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 в наступній редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14»
Вказує, що позивачу грошова допомога на оздоровлення у 2020, 2021, 2022, 2023 роках виплачена відповідачем в повному розмірі.
Також звертає увагу, що позивачу матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у 2020-2021 роках не виплачувалась внаслідок відсутності відповідного рапорту на її виплату, а у 2022-2023 роках виплачена відповідачем в повному розмірі.
Що стосується позовних вимог про перерахунок премії позивача, слід зазначити, що премія входить до складу грошового забезпечення, як щомісячний додатковий вид грошового забезпечення, тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача здійснити окремо перерахунок премії. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача перерахувати позивачу компенсацію за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, а також одноразову грошову допомогу при звільненні слід зазначити, що такі компенсація та допомога нараховуються та виплачуються у разі звільнення військовослужбовця зі служби. У цій же справі, спірним є період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, а позивач виключений зі списків особового складу ескадрильї з 28 листопада 2024 року. Отже, у спірний у цій справі період (з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року) позивач проходив військову службу, а тому були відсутні підстави для нарахування та виплати йому компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги при звільненні.
Також зазначає, що станом на час розгляду даної справи, в суду відсутні підстави зобов`язувати відповідача відшкодовувати позивачу компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідний обов`язок виникає одночасно з виплатою перерахованого грошового забезпечення, тобто у майбутньому.
Також зазначає, що позов подано до суду із порушенням тримісячного строку на звернення до суду із вказаним позовом в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 20.05.2023.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 16.02.2010 по 28.11.2024 рр. проходив військову службу у НОМЕР_2 окремій ескадрильї (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України; має статус учасника бойових дій, про що видане посвідчення серії НОМЕР_3 .
Згідно з Витягом з наказу командира НОМЕР_2 окремої авіаційної ескадрильї Державної прикордонної служби України від 28.11.2024 року №347-ОС, з 28.11.2024 року позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення, у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас.
За змістом наказу від 28.11.2024 року №347-ОС, позивачу при виключенні із списків особового складу та всіх видів забезпечення призначено до виплати:
грошову компенсацію за 35 (тридцять п`ять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, 05 (п`ять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік, та 10 (десять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік;
грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 (чотирнадцять) календарних днів на рік, як учаснику бойових дій за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 та 2024 роки;
одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби y розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 (чотирнадцять) повних календарних років служби.
Відповідач разом із відзивом надана Довідку №13 від 08.07.2025 року про виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану щорічну відпустку, компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій. 
Відповідно до карток особового рахунку військовослужбовця за 2020-2023 рр., позивачу у 2020 році виплачено грошову допомогу на оздоровлення; у 2021 році - грошову допомогу на оздоровлення; у 2022 році - грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань; у 2023 році - грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено тим, що за період проходження військової служби з 29.01.2020 по 20.05.2023 рр. грошове забезпечення (основні та додаткові види) нараховувалось та виплачувалось йому без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Листом 24 окремої авіаційної ескадрильї Державної прикордонної служби України від 17.03.2025 року позивачу повідомлено, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення без врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції приймаючи рішення у справі виходив з того, що відповідачем при розрахунках та виплаті протягом спірного періоду з 29.01.2020 по 20.05.2023 рр. грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, та інш.) застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018, який становить - 1762,00 грн., що не узгоджується з приписами чинного законодавства, а тому прийшов до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 рр. грошового забезпечення позивача з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, премії, розрахованих виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.
Також з урахуванням норм права прийшов до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо перерахунку виплачених у спірний період позивачу грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 рр., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рр.
При цьому вказав, що за 2020-2021 рр. позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань не виплачено, отже позовні вимоги у частині перерахунку та виплати цієї допомоги шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт, задоволенню не підлягають. 
Також зазначив, що позовні вимоги в частині перерахунку та виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені з урахуванням посадового окладу, окладу за військовим званням, премії, розрахованих виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року є обґрунтованими. 
При цьому вказав, що відповідні виплати повинно бути проведено з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги, та в межах перегляду рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-XII).
Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно п.п. 1-4 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.
30.08.2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (набрала чинності 01.03.2018 року).
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21.02.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», пунктом 6 якої внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням яких пункт 4 вказаного підзаконного нормативно-правового акту викладено в такій редакції:
« 4.Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».
Постанова №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, яким були внесені зміни до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
Вказаною постановою скасовані зміни, у тому числі до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, та відновлено його попередню редакцію (станом на 30.07.2018), згідно якої розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Таким чином, саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 - діє редакція пункту 4 постанови №704, яка діяла до зазначених змін.
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові по справі № 400/6214/21 від 19 жовтня 2022 року.
Підсумовуючи вище наведене, колегія суддів зазначає, що з 29.01.2020 року (дати набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18) до спірних правовідносин застосовуються положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у редакції до 24.02.2018 року.
Такою редакцією передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1, 12, 13, 14.
З огляду на вище викладене, колегія суддів дійшла висновку, що в межах спірних правовідносин розмір посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням позивача має визначатися виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не 01.01.2018 року.
При цьому, колегія суддів зазначає, що хоча суд безпосередньо не «визнавав протиправним» застосування показника 2018 року, його рішення усунуло нормативне підґрунтя для такого обмеження, що відкрило шлях до перерахунку виплат із врахуванням актуального прожиткового мінімуму за кожен наступний рік, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Про правильність наведеного висновку також свідчать положення статті 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», відповідно до якої базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.
Необхідно зазначити, що прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" у 2020-2023 роках установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2021, 2022 року та 2023 рік - 2 102 грн., 2 270 грн, 2 481 та 2 864 відповідно, в той час коли Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", прожитковий мінімум встановлювався у розмірі 1 762 грн.
Судом встановлено, що за період з 2020 по 2023 роки при здійсненні нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу відповідачем застосовувався прожитковий мінімум станом на 01 січня 2018 року, що ним не заперечується.
Таким чином, у вищезазначений період відповідачі мали би нараховувати та виплачувати грошове забезпечення із розрахунком посадового окладу, окладу за військовим званням та всіх інших видів грошового забезпечення та виплат, які розраховуються з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням відповідно до п.4 Постанови № 704 шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що застосування відповідачем при визначенні складових грошового забезпечення позивача розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 або фіксованої величини 1762 грн у спірний період суперечить вимогам чинного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про необхідність здійснення перерахунку грошового забезпечення є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.
Щодо перерахунку інших складових грошового забезпечення позивача за спірний період, зокрема грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, то колегія суддів враховує, що відповідно до приписів Інструкції № 558, такі розраховуються із місячного грошового забезпечення військовослужбовця. Отже всі види грошового забезпечення, які нараховувались та виплачувались позивачу виходячи з його місячного грошового забезпечення (не більше місячного грошового забезпечення) також підлягають перерахунку.
Отже обчислення у 2020-2023 р. грошового забезпечення позивача, та додаткових виплат визначених шляхом застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого станом на 01.01.2018р. не відповідає жодному діючому нормативно-правовому акту.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові по справі №160/2775/22 від 06 лютого 2023 року.
В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачу у 2020 році виплачено грошову допомогу на оздоровлення; у 2021 році - грошову допомогу на оздоровлення; у 2022 році - грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань; у 2023 році - грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.
Відтак, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо перерахунку виплачених у спірний період позивачу грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 рр., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рр.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплатити на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, то колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 6 глави 8 розділу V Інструкції № 558 встановлено, що у рік звільнення зі служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зазначеним у пунктах 4, 5 цієї глави, у разі невикористання ними щорічної основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Виплата грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.
Грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки провадиться виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення місячного розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні це обов`язкова фінансова виплата працівнику грошового еквіваленту всіх невикористаних днів щорічної основної та додаткової відпустки, яка здійснюється роботодавцем в останній день роботи (або розрахунковий період)
Одноразова грошова допомога (ОГД) при звільненні зі служби це фінансова компенсація військовослужбовцям (окрім строковиків), яка виплачується при звільненні та залежить від підстав звільнення (стан здоров`я, вік, сімейні обставини) та тривалості служби, а для мобілізованих від % місячного забезпечення, згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Отже, розрахунковою величиною для обрахунку грошової компенсації за невикористані дні відпусток та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовця Держприкордонслужби є його місячне грошове забезпечення, а отже безпосередньо залежить від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням.
Судом встановлено, що відповідно до наказу за змістом наказу від 28.11.2024 року №347-ОС, позивачу при виключенні із списків особового складу та всіх видів забезпечення призначено до виплати: грошову компенсацію за 35 (тридцять п`ять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, 05 (п`ять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік, та 10 (десять) невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік; грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 (чотирнадцять) календарних днів на рік, як учаснику бойових дій за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 та 2024 роки; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби y розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 (чотирнадцять) повних календарних років служби.
Так, колегія суддів звертає увагу, що позивача звільнено зі служби у 2024 році, тобто доводи апелянта, що у спірний у цій справі період (з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року) позивач проходив військову службу, а тому були відсутні підстави для нарахування та виплати йому компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, а також одноразової грошової допомоги при звільненні у період поза межами спірного є помилковими, а судом не встановлено протиправності виплати грошового забезпечення позивача у 2024 році (станом на день звільнення).
З урахуванням вищевикладеного, вимоги в частині компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 (чотирнадцять) календарних днів на рік, як учаснику бойових дій за 2024 рік, одноразової грошової допомоги при звільнені задоволенню не підлягають, оскільки такі виплати виплачуються по звільненню і відповідно розраховуються із сум грошового забезпечення, яке військовослужбовець отримує на час їх розрахунку, що виходить за межі спірного періоду, оскільки позивачку звільнено у 2024 році, на що помилково не звернуто увагу судом першої інстанції.
Щодо перерахунку розміру премії, то колегія суддів зазначає наступне.
Пункт 14 «Преміювання осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу» Розділу ІІІ Інструкції №558:
1. Начальника (командири) органів Держприкордонслужби мають право преміювати військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів з числа осіб, які не проходили до зарахування на навчання військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менше ніж 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення.
2. Розмірі премії для відповідних катергорій військовослужбовців органів Держприкордонслужби щороку встановлюються Адміністрацією Держприкордонслужби виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі.
3. Виплата премій здійснюється щомісяця за місцем штатної служби військовослужбовця або органом, у якому він перебуває на фінансовому забезпеченні, одночасно з виплатою грошового забезпечення.
Розмір премії у відсотках посадового окладу установлюється наказом (командиром) органу Держприкордонслужби, начальниками (командирам) наказами вищих начальників.
Аналіз відомостей про розмір грошового забезпечення позивача за спірний період дає підстави для висновку, що Позивачу протягом спірного періоду виплачувалась премія від окладу.
Колегія суддів зазначає, що розмір премії безпосередньо залежав від щомісячної економії фонду грошового забезпечення, водночас такий напряму залежить від посадових окладів, а тому а відтак, виплачена премія підлягає перерахунку, а доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Щодо позовної вимоги про перерахунок грошового забезпечення із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб,
Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація) визначено Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
За правилами пунктів 2, 3 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України Про податок з доходів фізичних осіб.
Пунктами 4, 5 Порядку №44 передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.
Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Верховний Суд у постанові від 27 липня 2023 року у справі №380/813/22 зазначав, що аналіз наведених пунктів 2-3 Порядку № 44 дає підстави для висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, з урахуванням наведеного правого регулювання, судова колегія наголошує, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу за час проходження служби має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував у постановах від 27 вересня 2023 року у справі № 420/23176/21, від 27 вересня 2023 року у справі № 420/23176/21, від 31 січня 2024 року у справі № 320/6441/22, від 18 квітня 2024 року у справі № 160/10789/22 та від 30 квітня 2024 року у справі № 360/700/23, від 30 квітня 2026 року у справі 140/6730/24 тощо.
Надаючи правову оцінку доводам апелянта про пропуск позивачем строку звернення з даним позовом до суду колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців.
Так, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, суд касаційної інстанції наголосив, що положення статті 233 КЗпП України в частині, яка стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, та мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24 зауважив, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
З урахуванням викладеного, у даному випадку заявлені позивачем позовні вимоги щодо перерахунку грошового забезпечення за період до 19.07.2022 року не обмежуються строком звернення до суду.
Однак, Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
При цьому, вирішуючи питання, з якою подією слід пов`язувати початок перебігу строку звернення до суду з вимогами, які стосуються перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця, а також інших сум, за період починаючи з 19 липня 2022 року, суд касаційної інстанції вказав про таке:
«У рішенні від 05 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України, аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення‚ виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
Крім обов`язку оплатити результати праці робітника‚ існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо.
Конституційний Суд України зазначив, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому указані виплати‚ гарантовані державою‚ і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
З урахуванням наведеного Конституційний Суд України констатував, що під заробітною платою, що належить працівникові, або‚ за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу (у редакції, чинній до 19 листопада 2022 року)‚ належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно із умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Як наголошено Верховним Судом, початок перебігу строку звернення до суду у справі №400/6758/24, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Такий підхід також застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.
Повертаючись до обставин справи, яка розглядається, колегія суддів зазначає, що листом 24 окремої авіаційної ескадрильї Державної прикордонної служби України від 17.03.2025 року позивачу повідомлено, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року.
При цьому, позовну заяву було подано до суду 18.06.2025 року, тобто позивач звернувся до суду в межах тримісячного строку після вручення йому документа, у якому зазначено про нараховані та виплачені йому суми.
За наведених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення з даним позовом до суду та про наявність підстав для застосування наслідків пропуску такого пропуску, встановлених КАС України.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частини 1 статті 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність права на перерахунок грошового забезпечення, водночас помилково вказав, що позивач має право на перерахунок компенсації невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 (чотирнадцять) календарних днів на рік, як учаснику бойових дій за 2024 рік, одноразової грошової допомоги при звільнені, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. 
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду 22 травня 2026 року змінити, виклавши абзац другий та третій у наступній редакції:
Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 окремої ескадрильї (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в періоди з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 рр., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рр., грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2020-2023 роки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 року на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення за 2020-2023 рр., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022-2023 рр., грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки за 2020 -2023 роки, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2020 рік” станом на 01.01.2020 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2021 рік” станом на 01.01.2021 року, встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду 22 травня 2026 року залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено та підписано 18 серпняя 2026 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова