УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2026 року
м. Київ
справа № 705/2187/21
провадження № 51-2326ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 03 березня 2026 року,
встановив:
Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 15 травня 2023 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , без реєстрації, раніше судимого, 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку с. Демидів Вишгородського району Київської області, зареєстровану у АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
визнано винуватими:
ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі-КК), і призначено покарання за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна;
ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК, і призначено покарання за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна, за ч. 3 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна.
Суд частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 та стягнув на її користь з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 136 344,43 грн матеріальної шкоди та 300 000 грн моральної шкоди, а всього 436 344,43 грн. 
Також вирішив питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів. 
Суд встановив, що  ОСОБА_6 вступив у попередню злочинну змову зі ОСОБА_5 , спільно з якою розробив план злочинних дій, направлений на вчинення умисного вбивства з метою заволодіння чужим майном та незаконного збагачення.
В подальшому, ОСОБА_6 разом із ОСОБА_5 здійснили активні дії, направлені на придбання лікарських засобів, які впливають на свідомість людини та після потрапляння в організм є небезпечними для життя та здоров`я, подавляють волю та свідомість, є отруйними у перевищеній дозі, а в сукупності з алкоголем призводять до втрати свідомості та інших загрозливих для життя і здоров`я людини явищ, внаслідок різкого зниження, а в окремих випадках - підвищення, артеріального тиску до крайньої межі, тобто до небезпечного для життя стану.
ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 21:00 ОСОБА_6 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи єдиний умисел, спрямований на викрадення майна жителів будинку АДРЕСА_3 , за попередньою змовою, групою осіб із ОСОБА_5 , перебуваючи на другому поверсі гаража, який знаходиться в дворі вказаного вище будинку, та облаштований у житло для здачі в подобову оренду громадянам, орендуючи вказане житло, під час спільного розпиття алкогольних напоїв із власниками зазначеного домоволодіння ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з метою позбавлення життя останніх - для полегшення скоєння злочину проти власності, а саме заволодіння майном подружжя ОСОБА_9 , додали у напої ОСОБА_7 та ОСОБА_8 медичний препарат, а саме клозапін (син. азолептин, азолептол, лепонекс), що чинить заспокійливу, пригнічувану та снодійну дію, подавлення свідомості, а при вживанні з алкоголем призводить до втрати свідомості та інших загрозливих для життя і здоров`я людини явищ, який не слід вживати з алкоголем, так як даний препарат підсилює дію алкоголю, в результаті чого ОСОБА_7 стала непритомною, а ОСОБА_8 помер внаслідок отруєння клозапіном, після чого скоїли таємне викрадення майна подружжя ОСОБА_9 .
З метою доведення свого злочинного наміру до кінця, ІНФОРМАЦІЯ_3 у період часу з 21:00 по 23:00 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, повторно, з метою викрадення чужого майна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи єдиний умисел, спрямований на викрадення майна жителів вказаного вище будинку, за попередньою змовою, групою осіб, перебуваючи на другому поверсі гаража, скориставшись тим, що після дії медичного препарату ОСОБА_7 стала непритомною, а ОСОБА_8 помер внаслідок отруєння клозапіном (син. азолептином, азолептолом, лепонексом), викрали майно останніх на загальну суму 153446, 23 грн та використали його на власний розсуд.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2025 рокузмінив вирок суду першої інстанції та перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 з пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 119 КК, визнав його винуватим за цими статтями, призначив покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 119 КК- у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна.
Суд також перекваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_5 з пунктів 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК на ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 119 КК, визнав її винуватою за цими статтями та призначив покарання за ч. 1 ст. 119 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 4 ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Касаційний кримінальний суд Верховного Суду постановою від 25 вересня 2025 року частково задовольнив касаційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_4 , в інтересах засуджених, та, скасувавши ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року, призначив новийрозгляд у суді апеляційної інстанції.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 03 березня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишив без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок місцевого суду змінив у частині обчислення початку строку відбування покарання та зарахування строку попереднього ув`язнення.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 03 березня 2026 року та призначити новий розгляду у апеляційному суді у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Захисник стверджує, що факт змови між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не доведено і обов`язкові елементи попередньої змови відсутні. Сам по собі факт спільної присутності осіб або навіть їх подальша поведінка не може, на переконання захисника, підміняти собою доказ попередньої змови без встановлення конкретних обставин досягнення домовленості. На його думку, усі невизначеності щодо часу, способу та змісту змови підлягали тлумаченню на користь обвинувачених, що виключає кваліфікацію за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК. 
З тих самих підстав уважає помилковою кваліфікацію за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки умисел на викрадення чужого майна мав виникнути до моменту або під час кримінального правопорушення, а не після нього.
Крім того, у касаційній скарзі вказано, що ОСОБА_5 необґрунтовано визнана співвиконавцем умисного вбивства. Захисник вважає, що для визнання співвиконавцем умисного вбивства необхідно встановити, що особа власними діями виконувала хоча би частину об`єктивної сторони цього злочину, тобто вчиняла дії, безпосередньо спрямовані на позбавлення потерпілого життя, або такі що становили невід`ємну частину процесу заподіяння смерті і перебували у причинному зв`язку зі смертю потерпілого. Адвокат стверджує, що в оскаржених рішеннях і матеріалах кримінального провадження відсутні докази і не зазначено, що ОСОБА_5 вчиняла будь-які дії, спрямовані на позбавлення потерпілого життя. В рішеннях не зазначено хто під час застілля взяв пляшку і почав розливати напій в якому містився препарат, не встановлено, що вона підсипала препарат до пляшки, утримувала потерпілого, передавала знаряддя вбивства, блокувала можливість втечі чи іншим чином безпосередньо брала участь у реалізації об`єктивної сторони злочину. 
Водночас є показання ОСОБА_6 , який вказував, що препарат належав йому, він його періодично вживав і ОСОБА_5 не була обізнана про його плани. Ці показання ОСОБА_6 не спростовані стороною обвинувачення поза розумним сумнівом. Отже відсутні передбачені законом підстави для визнання ОСОБА_5 співвиконавцем умисного вбивства. Її дії не відповідають ознакам виконавства, визначеним ч. 2 ст. 27 КК, а тому кваліфікація за ознакою вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб є необґрунтованою.
Також вказує, що суди не витлумачили на користь ОСОБА_5 встановлений досудовим розслідуванням і підтверджений у судовому розгляді факт того, що за місцем правопорушення виявлено чотири стакани, в трьох з яких, згідно з експертним висновком від 31 березня 2021 року № КСЕ-19-21/722, наявні залишки препарату Азалептол, тобто встановлено, що вживали препарат три особи, серед яких лише два потерпілих.
На його думку, суд вибірково оцінив докази, порушивши принцип тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого, не витлумачив цей факт на користь ОСОБА_5 і під сумнів факт її співучасті не поставив. 
Вважає, що дії ОСОБА_6 мали бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК, оскільки він не має медичної освіти, а з інструкції по препарату Азалептол не можна зробити однозначного висновку, що його вживання з алкоголем призводить до смерті. За словами засудженого ОСОБА_6 він сам неодноразово вживав цей препарат з алкоголем і це лише викликало сонливість і міцний сон. Сам препарат є лікарським, а не отрутою, і призначений для лікування шизофренії.
Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, то захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції не виконав вказівок Верховного Суду у частині ретельної перевірки справи. Свої доводи сторона захисту обґрунтовує посилаючись на нетривалість судового слідства в суді апеляційної інстанції, дослідження лише окремих документів з першого тому матеріалів кримінального провадження, тоді як справа налічує десять томів, відхилення клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів. Фактично апеляційний суд не усунув недоліків, які стали підставою для скасування попереднього судового рішення, а тому не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок щодо нового та неупередженого апеляційного розгляду кримінального провадження.
Крім того, адвокат вказує про неправильну оцінку обставин, оскільки за змістом ухвали апеляційного суду та висновку експерта № 05-7-02/474 від 16 січня 2021 року смерть потерпілого могла настати за 10-12 годин до початку судово-медичної експертизи трупа, тобто між 21 да 23 годиною ІНФОРМАЦІЯ_3. Захисник вважає, що суд апеляційної інстанції вказаний часовий діапазон використав для підтвердження обвинувачення ОСОБА_5 , умислу на вбивство і негативної посткримінальної характеристики ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , та припустив, що останні могли бачити смерть потерпілого або його коматозний стан, але не надали допомоги і не викликали швидкої. Сам же захисник вважає, що необхідно було виходити із того, що смерть потерпілого настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 23 годині, тому суд апеляційної інстанції безпідставно зазначив, що обвинувачені могли бачити смерть потерпілого або його коматозний стан, але не надали допомоги і не викликали швидкої і, на його думку, такий підхід не узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 19 вересня 2023 року у справі № 204/647/20.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданих до неї копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами. Водночас, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій норми процесуального права, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для висновків суду, а також правильність правової оцінки обставин.
Положеннями ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. 
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.
Місцевий суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6,12 ч. 2 ст. 115 та ч. 3 ст. 185 КК. До такого висновку суд дійшов з огляду на сукупність належних та допустимих доказів, яким було надано оцінку з урахуванням вимог ст. 94 КПК, зокрема показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також письмові докази у провадженні.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду та визнав, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії  ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчинене за попередньою змовою групою особі та, з урахуванням приписів ст. 337 КПК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням в житло, що завдала значної шкоди потерпілому.
Посилання захисника на відсутність ознак такої форми співучасті як попередня змова, а також ознак співвиконавства колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, згідно зі ст. 26 КК співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного кримінального правопорушення.
Проста форма співучасті (співвиконавство) передбачає, що декілька осіб, діючи спільно, є безпосередніми виконавцями кримінального правопорушення. Їхні дії можуть мати різний характер в межах виконання однакових ролей - вони безпосередньо виконують дії, описані в диспозиції статті Особливої частини КК як ознаки об`єктивної сторони конкретного складу кримінального правопорушення. При цьому злочинні наслідки настають у результаті саме сукупної діяльності співвиконавців і є спільними для них, хоча обсяг вчинених кожним із них дій може бути різним.
Кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення кримінального правопорушення є узгодження щодо об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися в будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Висновок суду про причетність чи непричетність особи до умисного убивства, вчиненого у співучасті, має бути обґрунтованим, ґрунтуватися на всіх обставинах справи, вагомих для висновку про наявність чи відсутність спільного умислу.
Щодо попередньої змови та співучасті у вчиненні злочинів, місцевий суд зазначив, що обвинувачені діяли злагоджено та разом заподіяли смерть людині та заволоділи матеріальними цінностями. Прибувши разом з м. Львова, мали при собі значний обсяг сильнодіючого медичного препарату, вживання якого при певних умовах (його значна кількість, вживання з алкоголем чи за наявності протипоказань інших хвороб) може призвести до настання смерті. Будучи достеменно обізнаними про властивості даного препарату, без відома потерпілих та без їх згоди додали його значну кількість до їжі останніх, бачили як ті вживають таку їжу. З показань обвинуваченого ОСОБА_6 , який стверджував, що саме цим препаратом лікується (доказів призначення такого лікування суду не надавав), купував його за рецептом (рецепти також суду не надані), посилався на відповідну інструкцію до даного препарату, суд встановив що останній був достеменно обізнаним про її зміст, не міг не знати про можливу смертельну загрозу від його вживання за вище наведених обставин. Вказане узгоджується із показаннями лікаря ОСОБА_17 , яка допитувалась судом як фахівець в медичній сфері. 
Суд оцінив пояснення ОСОБА_6 щодо підмішування до їжі потерпілим даного препарату, який посилався, що розчинив його у воді будучи ще в м. Львові і таким чином його вживав, а самі потерпілі могли його випадково вжити без його відома, як намагання уникнути відповідальності, оскільки такі доводи спростовуються протоколами огляду місця події, за якими у ванній кімнаті виявлено блістер з відсутньою частиною пігулок та металеві ложки, на поверхні яких виявлені сліди медичного препарату «Азалептол», що свідчить про його подрібнення безпосередньо перед вчиненням злочину. 
Таким чином, обвинувачені, не будучи відповідними медичними фахівцями, не будучи обізнаними про фактичний стан здоров`я потерпілого, проте будучи ознайомленими з властивостями застосованого препарату, не могли не знати, свідомо допускали, що від передозування даним препаратом може настати смерть людини, що власне і сталося.
Верховний Суд звертає увагу, що спільність як ознака співучасті передбачає, що дії кожного із співучасників, будучи взаємообумовленими і взаємодоповнюючими, є складовою загальної протиправної діяльності. Спільність означає, що поведінка співучасників узгоджується і спрямовується на досягнення спільного результату. Співучасники діють разом, роблячи кожний свій внесок у протиправний результат між дією (бездіяльністю) кожного із них і спільним наслідком вчинених дій. Без поведінки окремого співучасника посягання не могло би бути вчинено, не був би досягнутий спільний для всіх співучасників результат.
Особливістю умислу співучасників є те, що ним охоплюється усвідомлення кожним із учасників не лише суспільно небезпечного характеру особисто вчинюваного ним діяння, а і факту вчинення всіма співучасниками одного і того самого кримінального правопорушення. При цьому між співвиконавцями може бути розподіл ролей у виконанні злочину який має «технічний» характер в межах виконання об`єктивної сторони, де за усталеними правозастосовчими підходами у випадку кваліфікації дій осіб за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК як виконавці відповідальність також несуть особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, на місці і під час вчинення правопорушення виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу. 
За практикою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 14 січня 2025 року у справі № 760/7012/17-к (провадження № 51-5440км19) співвиконавцями умисного вбивства є особи, котрі хоча й не вчиняли дій, якими безпосередньо було заподіяно смерть потерпілого, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, здійснили частину дій, які група вважала необхідною для реалізації цього умислу.
До таких дій можуть належати, серед інших, усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це; надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час учинення вбивства (у вигляді порад, передачі зброї тощо); ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед вбивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу; відволікання уваги потерпілого від протиправних дій іншого співвиконавця; створення у потерпілого помилкового враження про те, що він перебуває в безпечній обстановці, задля забезпечення реалізації спільного злочинного плану щодо обманного введення в його організм сильнодіючих, отруйних речовин чи наркотичних засобів тощо.
В цьому контексті місцевий суд обґрунтовано зважив на те, що згідно висновку експерта від 10 лютого 2021 року № СЕ-19-21/136-Б на блістерах таблеток «Азалептол», в яких частково відсутні таблетки, виявлено клітини, які збігаються з генетичними ознаками зразків крові ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також показання потерпілої ОСОБА_7 , яка серед іншого пояснила, що коли налили каву вона її випила і після чого нічого більш не пам`ятає, орієнтовний час що вона запам`ятала це було близько 20 год 45 хв. Коли прийшла до тями, то побачила, що лежала в кімнаті, яку знімали обвинувачені, на ліжку, і погано себе почувала, в кімнаті горіло світло, біля вікна на підлозі виявила тіло свого чоловіка без ознак життя, намагалася його розбудити і надати якусь допомогу, обвинувачених в кімнаті вже не було. Вхідні двері до даного помешкання були зачинені, вона звідти змогла вийти лише через вікно і побігла до свого помешкання та побачила, що речі в будинку були розкидані, зрозуміла, що її обікрали. Побігла кликати на допомогу та викликали поліцію та швидку допомогу. Після цих подій зрозуміла, що обвинувачені дивно поводилися, кілька разів про щось шепотілися, за столом майже нічого не їли, говорили, що не голодні, бачила, що вони їли ковбасу, сир та гриби. 
Місцевий суд навів мотиви і про спільне вчинення обвинуваченими крадіжки особистих речей потерпілої ОСОБА_7 , які проникли до житла потерпілих, обшукали домоволодіння (про що свідчить загальний вигляд помешкання згідно протоколу ОМП) викрали техніку, золоті вироби, грошові кошти (доводиться показами потерпілої, вилученими мобільними телефонами у ОСОБА_6 , протоколом обшуку знятої обвинуваченими квартири в м. Києві, випискою золотих виробів, які здав ОСОБА_6 з ломбарду). 
Перебування обвинуваченої ОСОБА_5 у помешканні потерпілих, хоча сама обвинувачена заперечувала, що заходила до помешкання потерпілих, доводиться протоколом ОМП, в ході якого вилучено сліди пальців рук обвинуваченої на коробці з-під цукерок в кімнаті потерпілих. Їх належність ОСОБА_5 встановлена дактилоскопічною експертизою. Після цього засуджені поїхали в м. Київ, де разом викрадені золоті речі здали до ломбарду (що доводиться відеозаписом цих дій наданих ломбардом з камер відеоспостереження). В подальшому частина інших речей потерпілих була виявлена в ході обшуку за місцем знімання квартири обвинуваченими (що доводиться відповідним протоколом обшуку). 
Судом не було встановлено час та обставини, коли ОСОБА_6 та ОСОБА_18 уклали попередню змову за наслідком якої було розроблено план спільних злочинних дій щодо вчинення умисного вбивства та протиправного заволодіння чужим майном, проте встановлені судом обставини переконливо свідчать, що така змова відбулася до початку здійснення засудженими об`єктивної сторони інкримінованих злочинів.
Проаналізувавши доводи, аналогічні із доводами касаційної скарги, апеляційний суд не встановив недотримання приписів ст. 94 КПК місцевим судом, та вмотивовано погодився із його висновком про те, що досліджені за правилами статей 23, 94 КПК докази в сукупності беззаперечно вказують на винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК, а тому суд першої інстанції правильно кваліфікував їх дії, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням в житло, що завдала значної шкоди потерпілому.
Вирішуючи питання про зміст умислу обвинуваченого ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із сукупності всіх обставин вчинених діянь, враховуючи засоби і знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій, стосунки потерпілих і обвинувачених та їх поведінку, яка передувала злочинам, а також наслідки дій та відношення до скоєного. 
Цей суд небезпідставно зважив на те, що в інструкції до медичного препарату «Азалептол» чітко визначену початкову дозу, а саме 12,5 мг (половина таблетки 25 мг), а також обов`язкові умови до подальшого вживання - добра переносимість медичного препарату та поступове збільшення дози. Також в інструкції зазначено, що він може посилювати дію алкоголю та інгібіторів моноаміноксидази (МАО) на ЦНС, а також депресивні ефекти на ЦНС наркотичних засобів, антигістамінних препаратів і бензодіазепінів, що повідомлялось про летальні випадки після застосування комбінації клозапіну та цих речовин, що кофеїн може підвищувати рівні клозапіну в плазмі крові. 
У розділі Передозування медичного препарату «Азалептол» зазначено, що передозування викликає симптоми: сонливість, летаргія, кома, арефлексія, сплутаність свідомості, галюцинації, збудження, делірій, екстрапірамідні симптоми, підвищення рефлексів, судоми; підвищене слиновиділення, розширення зіниці, коливання температури; артеріальна гіпотензія, колапс, тахікардія, аритмія; аспіраційна пневмонія, задишка, пригнічення або порушення дихання, дихальна недостатність. Також, що у декількох дорослих пацієнтів, переважно у тих, хто раніше не застосовував Азалептол, прийом препарату в дозі 400 мг призвів до розвитку коматозних станів, що загрожували життю, і в одному випадку - до смерті.
Логічно зазначив, що дорослі пацієнти, про яких йдеться в інструкції до препарату в аспекті вживання препарату «Азалептол» в дозі 400 мг, не мали жодних протипоказань щодо прийому медичного препарату «Азалептол», не вживали разом із з ним ні алкоголь ні кофеїн. При цьому, потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вживали вказаний препарат з алкоголем та кофеїном, а тому смертельно-небезпечна доза значно була знижена і це призвело до летальних наслідків.
Апеляційний суд зазначив також про те, що коматозний стан, що загрожує життю, це глибокий патологічний стан пригнічення центральної нервової системи (ЦНС) із втратою свідомості, відсутністю реакції на подразники, порушенням дихання, кровообігу та рефлексів, що є наслідком інсульту, діабету, травми, отруєння, інфекцій тощо. При цьому, у разі наявності коматозного стану, що загрожує життю необхідно: негайно викликати екстрену допомогу; забезпечити прохідність дихальних шляхів (покласти людину на бік, щоб уникнути захлинання, якщо виникає блювота); перевірити дихання; не давати нічого пити чи їсти; тримати в теплі (при гіпотермії) або охолоджувати (при перегріві), залежно від причини (якщо відома).
З матеріалів справи вбачається, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 використовували медичний препарат «Азалептол», який містить клозапін 100 мг, дія якого та наслідки були підсилені внаслідок вживання алкоголю та кави.
Як встановлено судом з протоколу огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 від 30 листопада 2020 року, протоколу невідкладного обшуку за адресою: АДРЕСА_4 , протоколу огляду предмета від 01 грудня 2020 року на місці вчинення кримінального правопорушення виявлено упаковку таблеток «Азалептол», в якій відсутні 6 пігулок, а у м. Києві за адресою місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - 11 блістерів з лікарським засобом «Азалептол клозапін» по 10 пігулок, 1 пластинка вказаного лікарського засобу, в якій знаходиться 8 пігулок, та 1 пластинка, в якій знаходиться 4 пігулки, дві упаковки з інструкцією лікарського засобу «Азалептол клозапин». Отже, загальна кількість відсутніх пігулок медичного препарату «Азалептол» 100, виявлених за місцем вчинення кримінального правопорушення та у м. Києві, складає 14 пігулок, що вказує про значну кількість застосованого препарату смертельно-небезпечної дії, який вживали потерпілі.
Окремо, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що з протоколу огляду місця події за адресою: вул. В. Фонтанній, 65 м. Умань Черкаської обл. від 30 листопада 2020 року з додатками (фототаблицею) під час якого виявлено труп ОСОБА_8 , вбачається, що померлий лежав на підлозі, обличчям догори та біля столу та табуретки, поряд з ним було розкидано посуд з їжею, а біля нього лежав порожній пластиковий стакан, що вказує на миттєвість настання летальних наслідків внаслідок сильного медичного отруєння.
Про такий розвиток подій свідчать пояснення свідка ОСОБА_14 , надані у суді першої інстанції про те, що під час першого спілкування з ОСОБА_8 останній говорив дивно, не так, як завжди, говорив за гриби, що вечеряють з квартирантами, сказав, що передзвонить. Під час другого дзвінка ОСОБА_8 почав дивно говорити, повідомив що донька забрала телефони, що вона спить, після чого перестали говорити. Відповідно до висновку експерта від 16 січня 2021 року № 05-7-02/474 смерть ОСОБА_8 могла настати між 21 та 23 годиною ІНФОРМАЦІЯ_3.
Тобто, вказане свідчить про те, що ОСОБА_8 після отруєння впав в медичну кому та помер неподалік від столу, а тому доводи сторони захисту, що він залишився спати на ліжку в кімнаті, апеляційний суд вмотивовано визнав необґрунтованими.
Враховуючи досліджені відповідні письмові докази, серед яких висновки експертів щодо клозапіну в організмі потерпілих, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 використали значну кількість медичного препарату «Азалептол» 100 для протиправного впливу на потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи обізнаними про можливість настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілих, свідомо допускали її настання.
В даному випадку, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов вмотивованого висновку, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повинні були негайно викликати швидку допомогу, щоб уникнути летальних наслідків. Проте цього не зробили, що свідчить про наявність умислу щодо заподіяння смерті потерпілого.
Як обґрунтовано зазначив апеляційний суд, з дотриманням правил ст. 94 КПК було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зрозумівши, що потерпіла ОСОБА_7 перебувала у коматозному стані, що загрожувало її життю, а ОСОБА_8 помер внаслідок отруєння медичним препаратом «Азалептол» 100, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 взяли ключі від помешкання потерпілих, відкрили кімнату, обшукали її й викрали майно, яке вважали за необхідне обернути на свою користь, та в подальшому, з метою уникнення кримінальної відповідальності, зачинили потерпілих у кімнаті та поїхали до м. Києва, викинувши ключі від кімнат. Вказане свідчить про співвиконавство за попередньою змовою щодо реалізації спільного умислу на вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.
Доводи про відсутність попередньої змови апеляційний суд вмотивовано спростував, оцінивши показання обвинувачених у сукупності та взаємозв`язку із показаннями потерпілої ОСОБА_7 , свідків та письмовими доказами. 
ОСОБА_5 в показаннях повідомила, що вона сп`яніла і не дуже добре себе почувала, як вже пили каву вона не пам`ятає. Потім вона заснула через вжитий алкоголь, і вночі її розбудив ОСОБА_6 , вона побачила, що потерпіла спала поруч з нею, а її чоловік спав на сусідньому ліжку і хропів. 
В той же час пояснення ОСОБА_5 суперечать як показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , так і потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 . Так, потерпіла ОСОБА_7 вказала в суді першої інстанції, що після кави близько 20 год 45 хв вона заснула. Як слідує з пояснень свідка ОСОБА_14 , під час телефонної розмови потерпілий ОСОБА_8 казав, що заснула лише ОСОБА_7 , проте обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції казав, що вони всі разом лягли спати. Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_14 , під час другого дзвінка ОСОБА_8 , останній почав дивно говорити, що донька забрала телефони, сказав, що вона спить, і перестав говорити.
Крім того, з протоколу огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 від 30 листопада 2020 року з додатками (фототаблицею) вбачається, що труп ОСОБА_8 лежав обличчям догори, біля столу та табуретки, поряд з ним, було розкидано посуд та їжу, а біля нього лежав порожній пластиковий стакан.
За інструкцією до медичного препарату «Азалептол» 100, у випадку передозування препаратом в дозі 400 мг виникає або коматозний стан, що загрожує життю, або смерть. Тобто, вказане свідчить про те, що ОСОБА_8 не міг прийти до тями та через певний проміжок часу померти. В ході розмови зі свідком ОСОБА_14 у потерпілого ОСОБА_8 або наступив агональний період, або почався розвиток коматозного стану, у зв`язку з чим він впав та втратив свідомість, а через невеликий проміжок часу помер.
Більш того, за висновком судової дактилоскопічної експертизи від 03 лютого 2021 року № СЕ-19/124-21/29-ТР слід пальця, який був виявлений та відкопійований у будинку потерпілої з коробки з-під цукерок в ході проведення огляду місця події, залишений великим пальцем лівої руки ОСОБА_19 . Вказаний доказ взагалі спростовує пояснення ОСОБА_19 щодо непричетності її до вчинення кримінальних правопорушень, оскільки коробка з- під цукерок знаходилась в кімнаті, в якій проживали потерпіла зі своїм чоловіком. Крім того, відповідно до висновку експерта від 10 лютого 2021 року № СЕ-19-21/136-Б, на блістерах таблеток «Азалептол», в яких частково відсутні таблетки, виявлено клітини, які збігаються з генетичними ознаками зразків крові ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
В протоколі огляду предмета від 21 січня 2021 року та в додатках до нього зафіксовано, що згідно з відеозаписом, наданим ломбардом, в приміщення ломбарду спочатку зайшов ОСОБА_6 , потім підійшла ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 щось передав касиру, стояли чекали, коли ОСОБА_6 відходив від каси, стояла сама ОСОБА_5 ; потім ОСОБА_6 повернувся, отримав папери, підписав їх, після чого отримав грошові кошти та перерахував їх, ОСОБА_5 була поряд; далі ОСОБА_6 поклав гроші до кишені та особи вийшли з приміщення.
Таким чином, зміст оскарженого рішення, наведені у ньому мотиви не викликають сумніву про узгодженість, послідовність та цілеспрямованість дій ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Суд касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду, за яким ОСОБА_6 та ОСОБА_5 діяли з умислом, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб цілеспрямовано з метою умисного вбивства та подальшого протиправного заволодіння чужим майном. Виходячи з встановлених обставин, оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій засуджених, що свідчить про їх попередню домовленість і те, що вони діяли як співвиконавці.
Верховний Суд враховує, що в касаційній скарзі не йдеться про недопустимість чи неналежність аби яких доказів, покладених судами в обґрунтування своїх висновків, натомість сторона захисту надає власну оцінку окремим доказам на предмет їх достовірності, відмінну від тієї, яка надана судами попередніх інстанцій за оцінкою всіх доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, проте перевірка таких доводів не належить до повноважень суду касаційної інстанції за приписами ст. 433 КПК.
За допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені судом, вмотивовано встановлено, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, щодо заподіяння смерті ОСОБА_20 , за якою саме ОСОБА_21 невстановленим способом вбив ОСОБА_20 03 липня 2019 року, оскільки всі докази вказують на таке.
КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності як прямих, так і непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК).
Згідно з усталеною практикою Суду, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. Саме з урахуванням такого аналізу та оцінки всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19, від 27 вересня 2023 року у справі № 607/5769/21, від 15 квітня 2024 року у справі № 587/102/18, від 15 січня 2026 року у справі № 536/1112/19 тощо).
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини не викликають сумніву у тому, що посягання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на життя, здоров`я та майно потерпілих було вчинено за попередньою змовою групою осіб. Вчинення засудженими умисних послідовних взаємоузгоджених і взаємнообумовлених дій, наслідком яких є умисне заподіяння смерті ОСОБА_8 , виключає кваліфікацію дій за статтею, яка передбачає відповідальність за необережний злочин (ст. 119 КК).
Доводи захисника, де він, посилаючись на постанову Верховного Суду від 19 вересня 2023 року у справі № 204/647/20 (провадження № 51-3037км22), стверджує про наявність суперечностей у провадженні, які апеляційний суд попри приписи ст. 17 КПК не витлумачив на користь засуджених, не знайшли свого підтвердження.
Адвокат звертає увагу на висновок експерта від 16 січня 2021 року № 05-7-02/474, за яким смерть ОСОБА_8 могла настати між 21 та 23 годинами ІНФОРМАЦІЯ_3. Разом із тим, фактичні обставини, оцінені в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2023 року у справі № 204/647/20 (провадження № 51-3037км22), та висновки Суду в тій справі, на які посилається захисник, є нерелевантними до обставин провадження щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
У справі, на яку посилається захисник, Суд перевіряв правильність застосування судами попередніх інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, зокрема статей 115 та 118 КК, з огляду на час завдання засудженою особою ударів потерпілому, що мало вирішальне значення для кваліфікації дій особи, яка діяла у стані необхідної оборони. Змінюючи правову кваліфікацію, касаційний суд вказав на темпоральні аспекти, які мають значення для правової оцінки вчиненого. Натомість у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_18 такі обставини не впливають на кваліфікацію вчинених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дій.
Висновок експерта від 16 січня 2021 року № 05-7-02/474 було оцінено судами у сукупності з іншими доказами, зокрема у взаємозв`язку з показаннями потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 , а також письмовими доказами, на підґрунті чого встановлено та доведено наявність всіх елементів, необхідних і достатніх ознак для правової кваліфікації діяння, як тих що утворюють об`єктивну сторону, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. За наявності умислу на заподіяння смерті проміжок часу до її настання на кваліфікацію дій винуватих не впливає.
З урахуванням встановлених судами обставин у цій справі, виявлення в трьох стаканах залишків речовини клозапін, що входить до складу лікарського засобу «Азалептол», жодним чине ставить від сумнів доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням. 
Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на переконання колегії суддів касаційного суду, було дотримано.
Посилання захисника на відсутність ретельної перевірки обставин справи, відмову у задоволенні клопотань про повторне дослідження доказів, невиконання апеляційним судом положень ч. 2 ст. 439 КПК, де зазначено про обов`язковість вказівок суду, який розглянув справу в касаційному порядку, для суду попередньої інстанції при новому розгляді, є безпідставними.
Постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2025 року ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2025 року було скасовано, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов переконання про перекваліфікацію дій обвинувачених, виходячи з фактичних обставин кримінального провадження, відмінних від тих, що встановив місцевий суд без повторного безпосереднього дослідження доказів за правилами ст. 23 КПК.
З доводів касаційної скарги вбачається, що Кропивницький апеляційний суд під час нового розгляду провадження залишив клопотання про повторне дослідження доказів без задоволення. Водночас іншої оцінки будь-яким доказам, аніж місцевий суд, апеляційний суд не надавав, перевірив дотримання місцевим судом правил ст. 94 КПК і вмотивовано спростував доводи сторони захисту за наслідками апеляційного перегляду, не встановив із доводів сторони захисту належного підґрунтя до повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, оскільки такі обставини встановлені місцевим судом повністю і без порушень, про що в оскарженій ухвалі наведено докладні і переконливі мотиви. 
При цьому, ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. 
За позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою з яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів. Водночас лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, з дотриманням вимог ст. 404 КПК.
Під час апеляційного перегляду в суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.
Колегія суддів касаційного суду за доводами касаційної скарги не вбачає підстав до висновку про недотримання апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404, ч. 2 ст. 439 КПК. Недотримання вимог статей 370, 419 КПК з доводів касаційної скарги та оскарженого судового рішення також не вбачається.
Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позицію ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладену, зокрема, у справі Salov v. Ukraine (Салов проти України), заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи сторони захисту, вмотивовано погодився з висновками місцевого суду про доведеність винуватості засуджених та кваліфікацію їх дій.
Таким чином, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , за доводами касаційної скарги захисника, Судом не встановлено.
Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. З касаційної скарги та наявних в матеріалах копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення вимог касаційної скарги захисника немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 03 березня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3