справа № 991/2195/26
провадження №11-кп/991/135/26

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
АПЕЛЯЦІЙНА ПАЛАТА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2026 року м.Київ

Колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Вищого антикорупційного суду від 17 червня 2026 року, про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про скасування запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №12025000000001216 від 01 травня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного рішення і встановлені судом обставини.
У Вищому антикорупційному суді на стадії судового розгляду перебуває кримінальне провадження №12025000000001216 від 01 травня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року щодо ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09 серпня 2025 року із визначенням застави у розмірі 17 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 53 292 800 грн., та покладенням відповідних процесуальних обов`язків у разі її внесення.
Строк тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 у цьому кримінальному провадженні неодноразово продовжувався ухвалами слідчих суддів Вищого антикорупційного суду, у тому числі з урахуванням ухвал Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг на відповідні ухвали слідчих суддів. На стадії досудового розслідування останньою ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 26 лютого 2026 року строк тримання під вартою продовжено до 26 квітня 2026 року, а розмір застави визначено у сумі 5 000 000 грн.
Після надходження обвинувального акта до суду ухвалою Вищого антикорупційного суду від 22 квітня 2026 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 на шістдесят днів, тобто до 20 червня 2026 року включно. Цією ж ухвалою раніше визначений розмір застави зменшено з 5 000 000 грн. до 1 052 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 501 056 грн., та покладено на обвинуваченого відповідні процесуальні обов`язки у разі її внесення.
У подальшому прокурор ОСОБА_7 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою на шістдесят днів із визначенням застави у раніше встановленому розмірі - 1 052 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 501 056 грн., та покладенням на обвинуваченого відповідних процесуальних обов`язків у разі її внесення. Також до суду першої інстанції надійшло клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Оскаржуваною ухвалою Вищого антикорупційного суду від 17 червня 2026 року у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про скасування запобіжного заходу відмовлено. Клопотання прокурора задоволено частково та продовжено щодо ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 15 серпня 2026 року включно.
Цією ж ухвалою раніше визначений обвинуваченому розмір застави у сумі 3 501 056 грн. зменшено до 840 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 795 520 грн., та покладено на обвинуваченого відповідні процесуальні обов`язки у разі її внесення.
При ухваленні зазначеного рішення в частині часткового задоволення клопотання прокурора суд першої інстанції виходив із наявності достатніх підстав вважати, що обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, відповідає стандарту доказування «обґрунтована підозра», який є достатнім для вирішення питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про продовження існування передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК ризиків, а саме ризику переховування обвинуваченого від суду та ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні.
З урахуванням обставин кримінального провадження, характеру пред`явленого обвинувачення, стадії судового розгляду, даних про особу обвинуваченого, а також недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність подальшого застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Разом з тим, ураховуючи сукупний строк перебування ОСОБА_5 під вартою, факт невнесення раніше визначеної застави, дані про офіційні доходи обвинуваченого, його сімейний стан, наявність малолітньої дитини, яка за станом здоров`я потребує додаткових систематичних витрат, відсутність нерухомого майна, а також наявні в матеріалах кримінального провадження відомості щодо можливих неофіційних доходів обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру застави до 840 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 795 520 грн., як такої, що здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не є завідомо непомірною для нього.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив ухвалу Вищого антикорупційного суду від 17 червня 2026 року скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, а також застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 156 103 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилався на такі доводи.
За твердженням сторони захисту, обвинувачення ОСОБА_5 є необґрунтованим, а матеріали кримінального провадження не підтверджують наявності у його діях ознак інкримінованого кримінального правопорушення. Захисник зазначає, що зі змісту матеріалів НСРД убачається відсутність зацікавленості обвинуваченого у реалізації проєкту забудови, а також наявність ознак провокації з боку ОСОБА_8 , який за версією сторони захисту діяв як агент, ініціював відповідне спілкування, намагався втягнути ОСОБА_5 у протиправну історію та передав йому грошові кошти під виглядом документів.
Крім того, захисник вважав необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків за ст.177 КПК. На його думку, ОСОБА_5 за своїми функціональними обов`язками не міг впливати на рішення будь-яких комісій Міністерства оборони України, зокрема шляхом надання вказівок, рекомендацій або іншим чином, а також не мав впливу на підписання договорів щодо будівництва багатоквартирного будинку.
ОСОБА_5 є діючим офіцером, підполковником Збройних Сил України, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , перебуває під дією військового права та військової вертикалі управління, а тому, на переконання сторони захисту, його статус військовослужбовця та система контролю з боку командування унеможливлюють переховування від суду.
Також сторона захисту посилалась на міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього сім`ї, малолітньої дитини, яка потребує лікування та додаткових витрат, батька з інвалідністю ІІ групи, постійного місця роботи, позитивних характеристик, відсутність судимостей, участь у захисті Батьківщини, наявність статусу учасника бойових дій, державних нагород і відзнак, а також відсутність стягнень за час перебування у Державній установі «Київський слідчий ізолятор».
Визначений судом першої інстанції розмір застави у сумі 2 795 520 грн. є завідомо непомірним для обвинуваченого та його родини. Захисник зазначав, що офіційне грошове забезпечення ОСОБА_5 становить близько 52 035 грн. на місяць, у нього відсутні нерухоме майно, транспортні засоби, значні фінансові активи чи інші джерела доходу, а сторона обвинувачення не надала належних доказів на підтвердження наявності в обвинуваченого майна або коштів, достатніх для внесення застави у визначеному розмірі.
У матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про накладення арешту на рахунки, активи чи майно обвинуваченого, що, на переконання сторони захисту, додатково свідчить про відсутність у нього прихованих активів або коштів. Встановлення застави у такому розмірі, на думку захисника, фактично позбавляє обвинуваченого реальної можливості скористатися альтернативним запобіжним заходом та перетворює заставу на приховану форму тримання під вартою.
Також сторона захисту посилалась на практику ЄСПЛ щодо необхідності індивідуального визначення розміру застави з урахуванням майнового стану особи, реальності її внесення та недопустимості встановлення завідомо непомірного розміру застави.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили задовольнити її у повному обсязі з викладених у ній підстав.
Прокурор ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Вищого антикорупційного суду від 17 червня 2026 року - без змін.

Мотиви та висновки суду.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено засади забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.
Згідно з вимогами ст.12 КПК під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є передбачені ст.131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження та застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно з ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється або обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч.2 ст.177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
За вимогами ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі передбачені ст.178 КПК.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до закінчення двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або з дня продовження строку тримання під вартою.
Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду першої інстанції та поданої апеляційної скарги, вислухавши позицію обвинуваченого та його захисника, заперечення прокурора, дослідивши матеріали, які надійшли від суду першої інстанції, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 суд першої інстанції належним чином дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.
Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення ОСОБА_5 , колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, зокрема, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення.
Поняття «обґрунтована підозра» у національному кримінальному процесуальному законодавстві не розкрито, однак відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) воно передбачає наявність фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення («Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom), §32; «Нечипорук і Йонкало проти України», §175).
Разом з тим ОСОБА_5 на час вирішення судом першої інстанції питання про продовження строку тримання під вартою вже мав процесуальний статус обвинуваченого, а кримінальне провадження щодо нього перебувало на стадії судового розгляду. Тому перевірка цієї передумови застосування запобіжного заходу має здійснюватися з урахуванням відповідної стадії кримінального провадження та не може підміняти собою оцінку доказів, яку суд першої інстанції має надати під час ухвалення остаточного судового рішення за результатами розгляду обвинувального акта.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції проаналізував обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12025000000001216 від 01 травня 2025 року, доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, окремі надані прокурором матеріали досудового розслідування, ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 26 лютого 2026 року та ухвалу Вищого антикорупційного суду від 22 квітня 2026 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , після чого дійшов висновку про наявність достатніх підстав вважати, що підозра у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, відповідає стандарту доказування «обґрунтована підозра», який є достатнім для вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує, що доводи апеляційної скарги в цій частині, як і під час попереднього перегляду питання щодо запобіжного заходу, зводяться до іншого трактування стороною захисту окремих висловлювань у розмовах ОСОБА_5 із ОСОБА_8 , зафіксованих у матеріалах НСРД, а також до іншої оцінки обставин, за яких, за версією сторони обвинувачення, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_8 грошові кошти як частину неправомірної вигоди.
Однак наведені доводи стосуються оцінки змісту доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності для підтвердження або спростування винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Такі питання підлягають вирішенню судом першої інстанції після безпосереднього дослідження доказів під час судового розгляду обвинувального акта, а не в межах вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
При цьому доводи сторони захисту не містять обставин, які б на цьому етапі кримінального провадження очевидно та беззаперечно свідчили про відсутність події кримінального правопорушення, непричетність ОСОБА_5 до інкримінованих дій або про те, що пред`явлене йому обвинувачення є настільки необґрунтованим, що не може слугувати процесуальною підставою для подальшого застосування запобіжного заходу.
За таких обставин колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості обвинувачення ОСОБА_5 .
Надаючи оцінку доводам щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції в частині продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК, суд зазначає таке.
Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа обвинувачується (ч.1 ст.177 КПК).
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити вищевказані дії (ч.2 ст.177 КПК).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин інкримінованого кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого, зокрема його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, наявності утриманців, поведінки під час кримінального провадження, у тому числі наявності або відсутності спроб ухилятися від органів влади, а також інших обставин, які можуть мати значення для оцінки ймовірності позапроцесуальної поведінки особи.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості того, що особа вдасться до вчинків, які перешкоджатимуть судовому розгляду або створюватимуть загрозу досягненню завдань кримінального провадження. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високий ступінь ймовірності позапроцесуальних дій цієї особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає наявності даних про те, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Зазначений стандарт доказування суд використовує для перевірки існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .
У межах доводів апеляційної скарги колегія суддів перевіряє висновки суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК, а саме ризику переховування обвинуваченого від суду та ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні.
Суд погоджується з мотивами оскаржуваної ухвали щодо продовження існування зазначених ризиків, водночас стосовно доводів апеляційної скарги про їх необґрунтованість зазначає таке.
Щодо ризику переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів виходить із того, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні у співучасті особливо тяжкого корупційного кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.4 ст.368 КК, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.
При цьому, у разі визнання особи винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, таке покарання має бути призначене до реального відбування без можливості застосування ст.69 та абз.1 ч.1 ст.75 КК. Отже, очікування можливого суворого вироку та реального відбування покарання у виді позбавлення волі об`єктивно може формувати в обвинуваченого мотив для ухилення від суду.
Такий висновок узгоджується з практикою ЄСПЛ, відповідно до якої суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінці ризику переховування, однак сама по собі не може бути єдиною та визначальною підставою для висновку про існування такого ризику («Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), §80).
У зв`язку з цим суд першої інстанції обґрунтовано оцінив тяжкість можливого покарання не ізольовано, а в сукупності з іншими обставинами, які характеризують можливість обвинуваченого ухилитися від суду.
Зокрема, суд першої інстанції звернув увагу на наявність у обвинуваченого широкого кола знайомств і зв`язків серед службових осіб одного з міністерств, органів державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органів, керівників підприємств, установ та організацій, які можуть бути використані з метою переховування від суду, у тому числі для залишення території України. Крім того, з огляду на займану посаду та характер попередньої діяльності він набув знання і навички конспірації та уникнення спостереження за собою, які також можуть бути використані для переховування від суду.
Обвинувачений має дійсний до 31 січня 2028 року паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Поряд з цим суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з наявністю в нього батька з інвалідністю ІІ групи він має право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану за відповідними правилами, а як військовослужбовець може бути пропущений через державний кордон на підставі рішень уповноважених посадових осіб щодо виконання завдань у сфері безпеки і оборони.
Разом з тим суд першої інстанції не перебільшив значення цієї обставини та прямо зазначив, що можливість легального перетину державного кордону України обвинуваченим передбачена, однак імовірність її використання не є високою. Водночас в умовах воєнного стану існує ймовірність нелегального перетину кордону поза офіційними пунктами пропуску, а переховування від суду можливе не лише за межами України, але й на її території, зокрема шляхом перебування за адресами, які не відомі суду та стороні обвинувачення.
Колегія суддів бере до уваги доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 є діючим військовослужбовцем, підполковником Збройних Сил України, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та перебуває під контролем військового командування. Однак сам по собі статус військовослужбовця не виключає можливості ухилення особи від суду і не є безумовною гарантією її належної процесуальної поведінки. Наведені стороною захисту обставини характеризують особу обвинуваченого та підлягають оцінці у сукупності з іншими даними, однак не усувають встановлений ризик переховування від суду.
Крім того, доводи захисту про існування військової вертикалі управління та можливість реагування командування на відсутність військовослужбовця стосуються переважно наслідків можливої неправомірної поведінки обвинуваченого, однак не спростовують наявності у нього мотиву та реальної можливості вчинити дії, спрямовані на ухилення від суду. При цьому оцінка ризику в межах ст.177 КПК не вимагає встановлення того, що обвинувачений напевно реалізує відповідну поведінку, а передбачає перевірку наявності достатніх підстав вважати, що така можливість зберігається.
Суд також враховує доводи сторони захисту про наявність у ОСОБА_5 постійного місця проживання, сімейних зв`язків, малолітньої дитини, батька з інвалідністю, позитивної характеристики, відсутності судимостей, участі у захисті Батьківщини, наявності статусу учасника бойових дій, державних нагород і відзнак, а також належної поведінки під час перебування під вартою. Однак зазначені обставини були предметом оцінки суду першої інстанції та самі по собі не спростовують існування ризику переховування від суду, а лише зменшують його інтенсивність і підлягають оцінці при визначенні пропорційності подальшого застосування запобіжного заходу та розміру застави.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ризик переховування обвинуваченого від суду продовжує існувати, а доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують обґрунтованості відповідного висновку оскаржуваної ухвали.
Щодо ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, суд виходить із такого.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції пов`язав існування зазначеного ризику з тим, що свідками у кримінальному провадженні, відповідно до клопотання прокурора, є, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
За версією сторони обвинувачення, ОСОБА_9 надав показання щодо ОСОБА_5 , а ОСОБА_10 є особою, у співучасті з якою обвинувачений вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення. ОСОБА_8 може надати показання про обставини висловлення прохання надати неправомірну вигоду та отримання від нього такої вигоди обвинуваченим. ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , за доводами прокурора, були безпосередньо присутніми під час висловлення ОСОБА_8 прохання надати неправомірну вигоду, подальшого розподілу неправомірної вигоди та обговорення механізму її отримання.
На час розгляду клопотання судом першої інстанції кримінальне провадження перебувало на стадії судового розгляду з дослідженням доказів сторони обвинувачення, однак особи, заявлені прокурором як свідки сторони обвинувачення, судом ще не допитувалися. За таких обставин ризик позапроцесуального впливу на цих осіб з метою спонукання їх до надання певних показань або утримання від давання показань у суді не втратив своєї актуальності.
При цьому колегія суддів враховує визначену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні. На стадії досудового розслідування такі показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, тоді як після направлення обвинувального акта до суду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до засади безпосередності дослідження доказів.
Відповідно до ч.1, 2 ст.23 КПК суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно. Згідно з ч.4 ст.95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або на показаннях, отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому чи прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст.615 КПК.
Отже, сам факт надання окремими особами показань під час досудового розслідування не усуває ризику незаконного впливу на них на стадії судового розгляду, оскільки для доказового значення таких відомостей вирішальним є їх безпосереднє отримання судом під час судового засідання.
З огляду на це суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні продовжує існувати принаймні до моменту безпосереднього отримання судом їх показань та дослідження цих показань під час судового розгляду.
Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений за своїми посадовими обов`язками не має впливу на рішення комісій Міністерства оборони України, не спростовують зазначеного висновку, оскільки ризик незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції пов`язав не з можливістю впливу на рішення відповідних комісій, а з можливістю позапроцесуального впливу на осіб, які мають бути допитані судом щодо обставин інкримінованого кримінального правопорушення.
Крім того, раніше встановлені відомості про широке коло знайомств і контактів обвинуваченого обґрунтовано оцінені судом першої інстанції як такі, що можуть бути використані для спроби неправомірного впливу на свідків у цьому провадженні.
Та обставина, що обвинувачений під час перебування під вартою не здійснив впливу на свідків, сама по собі не нівелює зазначений ризик, оскільки оцінка ризику у розумінні ст.177 КПК стосується не лише вже вчинених дій, а й реальної можливості їх вчинення у майбутньому.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про продовження існування ризику незаконного впливу на свідків, а доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують обґрунтованості оскаржуваної ухвали.
Встановивши продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК, суд першої інстанції обґрунтовано перевірив можливість запобігання їм шляхом застосування до ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.
Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції перевірив можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, зокрема особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту та застави, та дійшов висновку про їх недостатність для належного запобігання встановленим ризикам.
Такий висновок є обґрунтованим, оскільки особисте зобов`язання з огляду на характер встановлених ризиків, тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та можливі наслідки ухилення від суду не забезпечить належного рівня процесуальної поведінки ОСОБА_5 . Особиста порука не може бути застосована за відсутності осіб, які звернулися б до суду з відповідними заявами та взяли на себе передбачені законом зобов`язання поручителів.
Домашній арешт також не є достатнім запобіжним заходом у цьому випадку, оскільки за встановлених судом ризиків він не виключає можливості обвинуваченого підтримувати позапроцесуальні контакти зі свідками або іншими особами, а також не забезпечує такого рівня контролю, який був би співмірним з характером та інтенсивністю ризику переховування від суду.
Водночас суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання ОСОБА_5 під вартою, визначив альтернативний запобіжний захід у вигляді застави та поклав на обвинуваченого відповідні процесуальні обов`язки у разі її внесення. Такий підхід відповідає вимогам ст.183 КПК та свідчить про те, що суд першої інстанції не застосував тримання під вартою безальтернативно, а забезпечив баланс між потребами кримінального провадження та правом обвинуваченого на свободу.
Доводи апеляційної скарги про можливість застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки наведені стороною захисту дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан, проходження військової служби, позитивні характеристики та належну поведінку під час перебування під вартою були враховані судом, однак у сукупності з іншими обставинами не усувають встановлених ризиків та не дають підстав для висновку про достатність більш м`якого запобіжного заходу.
За таких обставин суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на цьому етапі кримінального провадження застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою з альтернативою внесення застави, не забезпечить належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не запобігатиме встановленим ризикам.
Щодо доводів апеляційної скарги про непомірність визначеного судом першої інстанції розміру застави, колегія суддів виходить із такого.
Відповідно до ч.3 ст.183 КПК слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, визначених законом.
Згідно з ч.4 ст.182 КПК розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 КПК. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання особою покладених на неї обов`язків та не може бути завідомо непомірним для неї.
За змістом ч.5 ст.182 КПК щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Визначаючи розмір застави, суд має враховувати, з одного боку, необхідність забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання встановленим ризикам, а з іншого - майновий стан особи, її сімейні обставини, джерела доходу та реальність внесення застави.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції врахував, що попередньою ухвалою Вищого антикорупційного суду від 22 квітня 2026 року щодо ОСОБА_5 визначено заставу в розмірі 1 052 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 501 056 грн. Водночас застава у зазначеному розмірі протягом тривалого часу внесена не була, а сукупний строк перебування обвинуваченого під вартою збільшився.
Суд першої інстанції також узяв до уваги дані про офіційні доходи обвинуваченого, його сімейний стан, наявність малолітньої дитини, яка за станом здоров`я потребує додаткових систематичних витрат, відсутність у ОСОБА_5 нерухомого майна, а також інші дані про його особу, у тому числі проходження військової служби, участь у захисті Батьківщини та наявність статусу учасника бойових дій.
Разом з тим суд першої інстанції врахував і характер інкримінованого кримінального правопорушення, його корупційну спрямованість, особливу тяжкість, розмір неправомірної вигоди, який фігурує у матеріалах кримінального провадження, а також продовження існування ризиків переховування від суду та незаконного впливу на свідків.
Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на наявні в матеріалах кримінального провадження відомості щодо можливого отримання ОСОБА_5 неофіційних доходів, пов`язаних з наданням інформації представникам бізнесу щодо процедур закупівель та укладення договорів у сфері оборони. Такі відомості на цьому етапі не є предметом остаточної оцінки з точки зору доведеності винуватості особи, однак можуть бути враховані під час визначення розміру застави як дані, що характеризують можливий майновий стан обвинуваченого та реальну спроможність забезпечити виконання процесуальних обов`язків.
З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення раніше визначеного розміру застави з 3 501 056 грн. до 840 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 2 795 520 грн. На переконання колегії суддів, таке рішення свідчить про те, що суд першої інстанції належним чином врахував доводи сторони захисту щодо майнового та сімейного стану обвинуваченого, тривалості його перебування під вартою та факту невнесення раніше визначеної застави.
Водночас колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про необхідність зменшення застави до 156 103 грн., оскільки такий розмір застави не відповідав би характеру інкримінованого кримінального правопорушення, його особливій тяжкості, розміру неправомірної вигоди, який зазначений у матеріалах кримінального провадження, та інтенсивності встановлених ризиків.
Фактичне наближення застави до мінімальних меж, запропонованих стороною захисту, за обставин цього кримінального провадження істотно знизило б її стримувальний ефект та не забезпечило б належної гарантії виконання ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків у разі звільнення з-під варти.
Посилання захисника на те, що у ОСОБА_5 відсутні нерухоме майно, транспортні засоби, значні офіційні доходи чи арештовані активи, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені обставини були враховані судом та стали однією з підстав для зменшення застави. Разом з тим ці обставини не дають підстав для висновку, що належним та достатнім розміром застави у цьому провадженні є саме 156 103 грн.
Суд також враховує практику ЄСПЛ, відповідно до якої розмір застави має визначатися з урахуванням особи обвинуваченого, його майнового стану, зв`язків з особами, які можуть виступити заставодавцями, а також рівня довіри до того, що перспектива втрати застави буде достатнім стримувальним чинником для запобігання ухиленню особи від правосуддя.
У цьому випадку визначений судом першої інстанції розмір застави є значним, однак з огляду на обставини кримінального провадження, характер обвинувачення, встановлені ризики, дані про особу обвинуваченого, його майновий та сімейний стан, а також наявні відомості про можливі неофіційні доходи, не є завідомо непомірним та забезпечує належний баланс між правом обвинуваченого на свободу і необхідністю досягнення дієвості кримінального провадження.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення ОСОБА_5 застави у розмірі 2 795 520 грн. та не вбачає підстав для її подальшого зменшення до розміру, запропонованого стороною захисту.
Щодо інших доводів апеляційної скарги, які стосуються законності здійснення досудового розслідування, визначення підслідності, повноважень прокурора та строків тримання під вартою, колегія суддів зазначає таке.
Суд першої інстанції надав оцінку доводам сторони захисту про незаконність досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, порушення правил підслідності, відсутність повноважень у прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на підтримання клопотання про продовження строку тримання під вартою, а також про нібито сплив граничного строку тримання ОСОБА_5 під вартою.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наведені доводи не свідчать про відсутність у цьому кримінальному провадженні процесуальних підстав для вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
З матеріалів, які були предметом оцінки суду першої інстанції, убачається, що кримінальне провадження №12025000000001216 від 01 травня 2025 року після визначення належної підслідності здійснювалося детективами НАБУ, а процесуальне керівництво у ньому здійснювалося прокурорами САП. Обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні надійшов до Вищого антикорупційного суду та перебуває на стадії судового розгляду.
За таких обставин прокурор САП, який бере участь у судовому розгляді цього кримінального провадження, мав процесуальні повноваження звертатися до суду першої інстанції з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та підтримувати його під час судового розгляду.
Доводи сторони захисту про те, що окремі процесуальні рішення чи дії на початковому етапі досудового розслідування вчинялися іншими органами досудового розслідування або прокурорами, не доводять незаконності подальшого здійснення кримінального провадження належним органом досудового розслідування та прокурорами САП. Такі доводи можуть бути предметом оцінки суду першої інстанції під час вирішення питань допустимості доказів та ухвалення остаточного судового рішення за результатами розгляду обвинувального акта, однак самі по собі не виключають можливості вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу на стадії судового розгляду.
Суд також відхиляє доводи сторони захисту про неможливість подальшого тримання ОСОБА_5 під вартою у зв`язку зі спливом дванадцятимісячного строку.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.197 КПК сукупний строк тримання під вартою підозрюваного під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів не повинен перевищувати дванадцяти місяців. Зазначене положення регулює саме граничний строк тримання під вартою під час досудового розслідування.
Натомість на момент постановлення оскаржуваної ухвали кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 перебувало на стадії судового розгляду, а питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішувалося судом першої інстанції відповідно до ст.331 КПК.
Положення ст.331 КПК не встановлюють загального максимального строку тримання обвинуваченого під вартою під час судового розгляду, а передбачають обов`язок суду до спливу кожного двомісячного строку перевіряти доцільність подальшого тримання особи під вартою та за наявності відповідних підстав продовжувати строк дії такого запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців.
У цьому випадку суд першої інстанції здійснив таку перевірку до закінчення попередньо визначеного строку тримання ОСОБА_5 під вартою, оцінив наявність обґрунтованого обвинувачення, ризиків, можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, розмір застави та інші обставини, які мають значення для вирішення питання про подальше застосування запобіжного заходу.
Отже, доводи апеляційної скарги про сплив граничного строку тримання під вартою не ґрунтуються на правильному застосуванні положень КПК та не свідчать про незаконність оскаржуваної ухвали.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди сторони захисту з оцінкою судом першої інстанції обставин кримінального провадження, однак не спростовують висновків оскаржуваної ухвали щодо наявності підстав для продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою з альтернативою внесення застави у визначеному судом розмірі.
З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином перевірив наявність підстав для продовження щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінив доводи сторін кримінального провадження, надані ними матеріали, стадію судового розгляду, характер пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, його майновий та сімейний стан, а також наявність ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК.
Висновки суду першої інстанції про продовження існування ризику переховування обвинуваченого від суду та ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю встановлених обставин.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог щодо винятковості запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, перевірив можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, визначив альтернативний запобіжний захід у вигляді застави та, з урахуванням доводів сторони захисту, зменшив її розмір з 3 501 056 грн. до 2 795 520 грн.
Доводи апеляційної скарги, у тому числі щодо необґрунтованості обвинувачення, відсутності ризиків, можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, непомірності застави, проходження ОСОБА_5 військової служби, а також щодо законності здійснення досудового розслідування, повноважень прокурора та строків тримання під вартою, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції постановити законне та обґрунтоване судове рішення або були б безумовною підставою для його скасування, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а ухвалу Вищого антикорупційного суду від 17 червня 2026 року - без змін.
Керуючись ст.7, 9, 12, 131, 176, 177, 178, 182, 183, 194, 197, 331, 404, 405, 407, 422-1, 532 КПК, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Вищого антикорупційного суду від 17 червня 2026 року - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________   _______________   _______________
ОСОБА_1     ОСОБА_2      ОСОБА_3