20.08.26
22-ц/812/1775/26
Справа №489/4543/26
Провадження № 22-ц/812/1775/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
20 серпня 2026 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Шаманської Н.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Костюченко Г.С., дата складання повного рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги
В С Т А Н О В И В:
У травні 2026 Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» року (далі - ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що в опалюваних сезонах 2022-2026 позивач здійснював постачання теплової енергії, зокрема, до будинку АДРЕСА_1 . 
Позивач нараховував своїм споживачам плату за опалення місць загального користування та допоміжних приміщень. 
Згідно пунктом 5 статті 13 Закону 2189 між позивачем та відповідачем діє індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який є публічним договором приєднання та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач надав теплову енергію у період з 01 листопада 2022 року по 01 лютого 2026 року, проте відповідач свої обов`язки щодо оплати наданих послуг не виконав. За вказаний період з урахуванням перерахунку абонплати, у відповідача виникла заборгованість за послуги теплопостачання на суму 6 103,73 грн. Надіслане відповідачу попередження про суму боргу залишилося без задоволення та відповіді.
Виданий на підставі заяви позивача від 10 березня 2025 року Ленінським районним судом м. Миколаєва судовий наказ про стягнення боргу за спожиту теплову енергію скасовано ухвалою суду від 14 березня 2025 року по справі № 489/1612/25 скасовано.
Враховуючи вищевикладене, просили стягнути з ОСОБА_1 борг за спожиту теплову енергію у розмірі 6103,73 грн та судові витрати.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» борг за спожиту теплову енергію у розмірі 6 103,73 грн, а також 3 328 грн судового збору.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» здійснювало надання відповідачеві послуги з постачання теплової енергії, а відповідач повинен за них сплачувати, наявні підстави для стягнення боргу за спожиту теплову енергію у вказаній позивачем сумі, яка підтверджена дослідженими доказами.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясуванням обставин справи, які мають значення для вирішення справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вказує, що предметом доказування у даній справі було не саме існування законодавчих норм, що регулюють порядок розподілу витрат на теплопостачання, а встановлення того, чи довів позивач належними та допустимими доказами правильність застосування цих норм саме щодо будинку АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 .
Так, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які дозволяли б перевірити правильність визначення заявленої до стягнення суми. Зокрема відсутні: розрахункова формула; математичний алгоритм визначення суми; вихідні показники, використані при проведенні розрахунку; документи щодо площі квартири, використаної при нарахуваннях; документи щодо загальної площі будинку; документи щодо визначення частки квартири у загальнобудинкових витратах; відомості про обсяг теплової енергії, віднесений саме до квартири АДРЕСА_3 ; коефіцієнти, використані під час проведення розрахунку; первинні документи, що підтверджують правильність кожного етапу визначення суми. Вважає, що за відсутності зазначених документів перевірити правильність проведеного розрахунку неможливо.
Сам по собі розрахунок, складений позивачем, без можливості перевірити використані вихідні дані не може свідчити про доведеність позовних вимог.
Зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів, які підтверджують фактичне існування саме тих обставин, на які посилається позивач як на підставу здійснення спірних нарахувань. Зокрема відсутні докази: які саме місця загального користування фактично опалювалися; які саме опалювальні прилади функціонували; який обсяг теплової енергії був використаний саме на їх опалення; яким способом визначався цей обсяг; яким чином зазначений обсяг був розподілений між співвласниками будинку; чи проводилося технічне обстеження будинку перед здійсненням спірних нарахувань.
Саме по собі посилання позивача на Закон України «Про житлово-комунальні послуги», постанову Кабінету Міністрів України №830 та Методику розподілу не підтверджує правильності конкретних нарахувань.
Суд не надав належної оцінки доказам щодо технічного стану будинку та квартири. Так, матеріалами справи підтверджується, що квартира АДРЕСА_3 була відключена від централізованої системи опалення у встановленому законом порядку. Проєкт реконструкції передбачає демонтаж внутрішньоквартирних опалювальних приладів, відсутність транзитних трубопроводів через квартиру та закільцювання стояків централізованого опалення на четвертому поверсі. Зазначені обставини позивачем не спростовані. Крім того, відповідач звертав увагу суду на фактичний стан місць загального користування. Зокрема зазначалося, що на поверхах під`їзду фактично відсутні опалювальні прилади, а також відсутні транзитні трубопроводи централізованої системи опалення, які могли б забезпечувати передачу теплової енергії до місць загального користування. Позивач не подав: актів обстеження будинку; актів обстеження місць загального користування; технічної документації щодо фактичного стану системи опалення; доказів існування опалювальних приладів у місцях загального користування; доказів фактичного функціонування системи опалення у спірний період.
Зазначає, що предметом доказування у цій справі було встановлення того, що зазначені нормативні акти правильно застосовані саме щодо будинку АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 . Однак матеріали справи не містять доказів: яку саме площу квартири використано при проведенні розрахунку; яку площу будинку використано при розподілі; який загальний обсяг теплової енергії визначено для будинку; який обсяг теплової енергії віднесено до місць загального користування; який обсяг теплової енергії віднесено на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення; які коефіцієнти застосовано; які вихідні дані покладено в основу розрахунку; чи враховано технічні особливості квартири після її законного відключення від централізованого опалення.
Незважаючи на це, суд визнав правильним застосування Методики, фактично не перевіривши її застосування до конкретних фактичних обставин справи.
Вказує, що у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначалося про відсутність: вихідних даних проведеного розрахунку; формули розрахунку; коефіцієнтів; документів щодо площі квартири; документів щодо площі будинку; первинних документів, які підтверджують визначення обсягів теплової енергії; актів технічного обстеження будинку; актів обстеження місць загального користування; доказів фактичного функціонування системи опалення місць загального користування. 
Також відповідач посилався на документи, що підтверджують: законне відключення квартири від централізованого опалення; демонтаж внутрішньоквартирних опалювальних приладів; відсутність транзитних трубопроводів; закільцювання стояків централізованого опалення на четвертому поверсі. 
Окремо зазначалося, що у місцях загального користування будинку фактично відсутні опалювальні прилади на поверхах, а також відсутні транзитні трубопроводи, які могли б забезпечувати передачу теплової енергії. Жодному із зазначених доводів суд не надав належної оцінки.
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2026 року без змін.
Сторони про розгляд справи повідомлені належним чином.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» є суб`єктом господарської діяльності з постачання теплової енергії споживачам м. Миколаєва, в тому числі до будинку АДРЕСА_1 .
Згідно Витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач здійснював постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1 в період з 01 листопада 2022 року по 01 лютого 2026 року, що підтверджується копіями нарядів на підключення будинку до теплових мереж на початку опалювального сезону.
Для здійснення оплати відповідачем за надані послуги ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Квартира АДРЕСА_4 , в якій зареєстрований ОСОБА_1 , відключена від внутрішньобудинкових мереж опалення на підставі погодженого проєкту реконструкції системи централізованого опалення та встановлено індивідуальне опалення ( а.с. 30-42).
Відповідно до розрахунку з постачання теплової енергії по особовому рахунку № НОМЕР_1 станом на 06 лютого 2026 року розмір заборгованості за період з листопада 2022 року по січень 2026 року включно склав 6169 грн. 04 коп, з врахуванням проведеного перерахунку 6103 грн 73 коп. 
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги», який був прийнятий Верховною Радою України 09.11.2017 року. Вказаним Законом виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію). У даному випадку таким суб`єктом є Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль». 
Відповідно до частини 1 статті 6 цього ж Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі.
Згідно з частиною першою статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Пунктом 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 830, передбачено, що індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем.
Індивідуальний договір з власником житла вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (фактичне виконання робіт із відключення будинку).
Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги або надсилання через Єдину платформу електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт), наданої відповідно до вимог статей 10 та 11 Закону України «Про електронну комерцію» (за наявності електронних кабінетів у споживача та виконавця).
На офіційному веб-сайті ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» розміщено публічний типовий договір приєднання про надання послуги з постачання теплової енергії, а саме зразок індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії.
Згідно з пунктами 1, 2 індивідуального договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу.
Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України. Такий договір є публічним договором приєднання, який набирає чинності через 30 днів з моменту розміщення на офіційному сайті підприємства.
Факт відсутності фізично підписаного договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №639/10591/14-ц.
Відповідно до пункту 12 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання.
Відключення від мереж централізованого опалення та можливість встановлення системи індивідуального опалення в багатоквартирних житлових будинках регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), і Порядком відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2019 № 169.
Відповідач у справі заперечуючи проти задоволення позову у відзиві зазначав, що квартира АДРЕСА_4 , відключена від системи центрального опалення у встановленому законом порядку на підставі погодженого проєкту реконструкції системи централізованого опалення та встановлення індивідуального опалення. До квартири відповідача, яка знаходиться на п`ятому поверхі після виконання проєкту теплоносій фізично не подається, оскільки стояки централізованого опалення закільцьовані на четвертому поверсі. Теплоенергія через квартиру не транспортується. А тому квартира не бере участі у споживанні теплової енергії від централізованої системи опалення. Дану обставину не заперечив і позивач.
Пунктом 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 № 630 (яка діяла до 01.05.2022) було передбачено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Відповідно до пункту 3 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315, розподіл обсягів спожитих у будівлі/ будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.
Частиною шостою статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання».
Відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі - за іншим принципом, визначеним цією методикою.
Пунктом 12 розділу IV Методики, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315, передбачено, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. Згідно пункту 7 розділу IV вказаної Методики розрахунок обсягу теплової енергії, витраченого на загальнобудинкові потреби, проводиться незалежно від наявності опалювальних приладів у МЗК та допоміжних приміщеннях. 
Пунктом 38 постанови Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 передбачено, що споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).
Абзацом 6 пункту 14 зазначеної постанови КМУ № 830 визначено, що відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики № 315.
Пунктом 24 постанови КМУ № 830 від 21.08.2019 визначено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється також на споживачів, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання або відокремлені (відключені) від системи (мережі) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води.
Підпункт 13 пункту 45 вищевказаної постанови КМУ № 830 передбачає, що індивідуальний споживач зобов`язаний у разі відключення його приміщення від систем (мереж) централізованого опалення (теплопостачання) в установленому законодавством порядку відшкодовувати частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22.12.2020 у справі №311/3489/18, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
Колегія суддів констатує, що відсутність приладів опалення у квартирі відповідача, не звільняє його від обов`язку сплачувати за опалення місць загального користування у під`їзді та всього будинку.
А тому, відповідач, як власник житла у багатоквартирному будинку, зобов`язаний нести витрати на загальнобудинкові потреби з опалення та витрати на абонентське обслуговування. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.11.2019 у справі № 357/4664/15-ц.
Отже, встановивши, що відключення належного відповідачу житлового приміщення від мережі централізованого опалення не є підставою для звільнення ОСОБА_1 від обов`язку оплачувати послуги з централізованого опалення місць загального користування та внески за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії, як співвласника житлового приміщення, розташованого у вказаному багатоквартирному будинку, дослідивши надані позивачем розрахунки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги в розмірі 6 103 грн 73 коп.
За приписами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21, саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості, заявленого стороною позивача.
Доводи апелянта зводяться до двох аспектів: а) відсутність підстав для нарахування та стягнення заборгованості з відповідача позивачем б) сумнівність здійсненого розрахунку та відсутність належних та допустимих доказів заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.
Колегія суддів враховує висновок Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у свою чергу у справі № 210/5796/16-ц, викладений у постанові від 18.03.2019, що для звільнення від оплати за комунальні послуги особа повинна у встановленому порядку відмовитись від таких послуг та не здійснювати фактичного користування ними, а не посилатися лише на відсутність договору та неналежну якість послуг.
Аргументи апеляційної скарги про те, що у місцях загального користування будинку фактично відсутні опалювальні прилади на поверхах, а також відсутні трубопроводи, які могли б забезпечувати передачу теплової енергії колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, які затверджені наказом Держжитлокомунгоспу України від 17 травня 2005 року № 76, визначено поняття «допоміжні приміщення житлового будинку», а саме, це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.
Більш того, згідно зі статтею1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року допоміжні приміщення багатоквартирного будинку це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).
Матеріали справи не містять відомостей, які саме окремі елементи системи опалення відсутні в будинку по АДРЕСА_1 .
При цьому об`єктом теплопостачання у цій справі є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку: і житлових, і нежитлових. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку.
Обсяг теплової енергії, який витрачається на загально будинкові потреби, зокрема, щодо транзиту теплової енергії по будинку, розподіляється між усіма власниками приміщень будинку пропорційно до їх площ.
Отже, відсутність приладів опалення місць загального користування у відповідному під`їзді будинку ще не свідчить про відсутність витрат теплової енергії, пов`язаних з транзитними (транспортними) витратами при постачанні позивачем теплової енергії по всьому обладнанню, призначеному для опалення будинку.
В матеріалах справи відсутні будь - які докази про надання позивачем послуг неналежної якості, або ненадання їх взагалі, або що відповідач звертався до позивача з претензіями щодо надання послуг неналежної якості. Такі не надані і суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд наголошує на тому, що відповідач як власник квартири мав гарантовану законом можливість звертатися до позивача для отримання інформації про розмір і порядок нарахування (у опалювальній період) послуги з теплопостачання, та сплати заборгованості, проте, невчинення відповідачем протягом чотирьох років зазначених дій, жодним чином не свідчить про об`єктивну неможливість виконання відповідачем його обов`язку зі сплати коштів за спожиту теплову енергію і не може бути підставою для його звільнення від відповідальності за невиконання зазначеного обов`язку.
А відтак незгода відповідача сплачувати за послуги з теплопостачання багатоквартирного будинку, співвласником якого він є, оскільки йому не зрозуміло яким чином нараховуються послуги, не є підставою для його звільнення від такого обов`язку, передбаченого законом.
При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.
Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам відзиву на позовну заяву, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.
За вимогами пункту1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України.
Згідно з частин 4, 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення у цій справі, є дата складення повного судового рішення - 20 серпня 2026 року.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 09 липня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна 

Н.О. Шаманська
Повний текст постанови складено 20 серпня 2026 року.