Справа № 473/3242/26

РІШЕННЯ
іменем України

"08" липня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Булкат М.С.,
за участю: секретаря судових засідань Соколенко Д. К.,
представниці заявника ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за заявою  ОСОБА_2 , заінтересована особа: Олександрівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
ВСТАНОВИВ:
24 червня 2026 року ОСОБА_2 , від імені якої діє представник ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, в якій вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його вітчим – ОСОБА_3 .
Мати заявника, ОСОБА_4 , перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_2 проживав з вітчимом ОСОБА_3 .
Після смерті вітчима відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , як спадкоємиць четвертої черги за законом, прийнявши спадщину шляхом спільного постійного проживання зі спадкодавцем на час її відкриття, звернувся до Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу її оформлення. 
Проте нотаріус відмовив заявнику у вчиненні відповідної нотаріальної дії, оскільки потребує підтвердження факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим ОСОБА_2 просив про встановлення факту його проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в судовому порядку, вказуючи на те, що можливість встановлення такого факту в адміністративному чи іншому порядку на час розгляду справи втрачена, що фактично позбавляє його права на спадкування.
Ухвалою суду від 25 червня 2026 року відкрито провадження у справі.
В судове засідання з`явилася представниця ОСОБА_1 , підтримала заяву про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Представник заінтересованої особи – Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області, не з`явився, проте надав заяву про розгляд справи без їх участі. 
Дослідивши матеріали справи, заслухавши свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судовому засіданні, суд дійшов наступного висновку.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.
Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94).
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
У статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 13 зазначеного Кодексу визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо декларує, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер вітчим заявника – ОСОБА_3 (а. с. 7).
Після смерті вітчима відкрилася спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .
Мати заявника, ОСОБА_4 , перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 6).
ОСОБА_2 , як спадкоємиць четвертої черги за законом, прийнявши спадщину шляхом спільного постійного проживання зі спадкодавцем на час її відкриття, звернувся до Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області з приводу її оформлення. 
Проте нотаріус відмовив заявнику у вчиненні відповідної нотаріальної дії, оскільки потребує підтвердження факт прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 .
Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). 
Зокрема, згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо.
Факт постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини повністю підтвердився дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:
- показанням свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які пояснили, що заявник протягом тривалого часу проживав разом зі спадкодавцем однією сім`єю, був пов`язаний із ним спільним побутом, вів спільне господарство та не змінював місце свого проживання до дня відкриття спадщини;
- копію свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а. с. 5);
-копією довідки з місця проживання № 646 від 28.05.2026 року, виданою Олександрівською селищною радою (а. с. 8);
- копією довідки № 686 від 11 червня 2026 року, виданою Олександрівською селищною радою, в якій вказано, що ОСОБА_2 проживав останні 5 років разом з ОСОБА_3 (а. с. 9);
- копією будинкової книги в будинку АДРЕСА_2 .
-іншими доказами в сукупності. 
Встановлення факту проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в адміністративному чи іншому порядку на час розгляду справи неможливе, внаслідок чого останній позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування після смерті вітчима.
З матеріалів справи не вбачається спору про право.
Враховуючи встановлені судом обставини, заява підлягає задоволенню. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265, 293, 315-316, 318-319 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Заяву  ОСОБА_2 , заінтересована особа: Олександрівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.
Встановити факт, що  ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав разом з ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 .
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Суддя: М. С. Булкат