Справа № 461/9016/25 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/600/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 серпня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий - суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Копняк С.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , законного представника ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 січня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року  ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення з останнього 9 100 грн матеріальної шкоди, 80 000 грн. моральної шкоди, 1 211 грн 20 коп. судового збору та 5000 грн витрат на правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що вироком Галицького районного суду міста Львова від 15 квітня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за спричинення 27 березня 2025 року малолітньому ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень. Унаслідок протиправних дій відповідача позивачу завдано матеріальної та моральної шкоди. На підтвердження матеріальної шкоди позивач долучив документи про оплату консультацій психологів та інших спеціалістів на загальну суму 9 100 грн. Моральну шкоду законний представник позивача обґрунтовує фізичними та душевними стражданнями дитини, її переляком, порушенням сну, підвищеною тривожністю, страхом залишатися на самоті, погіршенням апетиту та іншими наслідками травмуючої події, які, згідно з висновками спеціалістів, відповідають посттравматичному стресовому розладу або іншій реакції на травмуючу подію. З огляду на характер правопорушення, вік потерпілого та наслідки для його психоемоційного стану, просила стягнути з відповідача 80 000 грн на відшкодування моральної шкоди (а.с. 1-5).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 9100 грн.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 41 – 46).

Дане рішення оскаржила законний представник малолітнього ОСОБА_2 . 
Апелянт просить «змінити рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.01.2026 року в частині визначення розміру моральної шкоди, збільшивши суму стягнення з 10 000 грн. до 80 000 грн.», покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Вважає розмір стягнутої моральної шкоди в сумі 10 000 грн недостатньою та такою, що не відповідає характеру і глибині завданих дитині страждань. Зазначає, що суд не врахував належним чином висновки спеціалістів щодо наявності у малолітнього нічних жахіть, підвищеної тривожності та посттравматичного стресового розладу, у зв`язку з чим дитина потребувала неодноразових консультацій психологів. Також апелянт покликається на те, що потерпілий є дитиною, яка разом із сім`єю була змушена залишити м. Ірпінь унаслідок повномасштабного вторгнення, а тому напад дорослого чоловіка на території школи, де дитина мала почуватися в безпеці, став для неї особливо травмуючою подією. Вказує, що відповідач умисно завдав потерпілому удару в обличчя, після чого схопив його за шию та тягнув по території школи, не надав допомоги, не вибачився та не виявив жалю, що, на думку апелянта, посилило моральні страждання дитини. Вважає, що, визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції недостатньо врахував вік потерпілого, характер і тривалість фізичних та душевних страждань, наслідки травмуючої події для його психоемоційного стану, а також відсутність добровільного відшкодування шкоди відповідачем. У зв`язку з цим просить збільшити розмір компенсації моральної шкоди до 80 000 грн, що (на думку апелянта) буде відповідати вимогам розумності та справедливості (а.с. 50–53). 

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за вищезгаданою апеляційною скаргою, запропоновано учасникам справи протягом 15-ти днів подати до суду свій відзив на апеляційну скаргу та ухвалено розгляд справи у відповідності до частини 1 статті 369 ЦПК України проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (а.с. 63–64).

26 березня 2026 року представник відповідача надіслав до суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін (а.с. 68–70).

Клопотань від сторін про апеляційний розгляд справи з повідомленням учасників справи до суду не поступало.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (статті 12 і 81);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82).
Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається її учасниками, що вироком Галицького районного суду м. Львова від 15.04.2025 року (залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 статті 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу (а.с. 7).

У відповідності до роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п.3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану – п.9).

Як було встановлено в ході розгляду судом вищезгаданого кримінального провадження і що знайшло своє відображення у вироку суду, в результаті вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 протиправних дій стосовно малолітнього ОСОБА_2 останньому було заподіяно наступні тілесні ушкодження «садно на нижній губі, підшкірний крововилив на шиї та в ділянці правого надпліччя, які згідно висновку судово-медичного експерта № 209 від 28.03.2025 відносяться до легкого ступеня тяжкості». Відтак, безспірним є той факт, що малолітній ОСОБА_4 в результаті незаконних та протиправних дій відповідача зазнав, як фізичних, так і моральних страждань.

В той же час, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував статус малолітнього позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та обставини його вимушеного переміщення з міста Ірпінь у зв`язку з початком повномасштабної збройної агресії проти України.
Безумовно, вимушене залишення дитиною місця проживання, пов`язане з воєнними діями, є складною життєвою обставиною, яка може мати негативний вплив на її психоемоційний стан та підлягає врахуванню судом під час оцінки індивідуальних особливостей потерпілого. Водночас сам по собі статус внутрішньо переміщеної особи або факт переживання дитиною подій, пов`язаних із війною, не є самостійною підставою для збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем.

Відповідно до положень статей 23, 1167 ЦК України відшкодуванню підлягає моральна шкода, яка перебуває у безпосередньому причинному зв`язку з протиправною поведінкою особи, що її завдала. Отже, у цій справі підлягають оцінці саме ті моральні та психічні страждання позивача, які були спричинені протиправними діями відповідача 27 березня 2025 року, а не всі негативні переживання чи психологічні наслідки, що могли виникнути внаслідок попередніх життєвих обставин, зокрема - вимушеного переміщення та пережитих воєнних подій. При цьому доказів того, що саме статус внутрішньо переміщеної особи або попередній досвід переживання воєнних подій спричинили істотно більший обсяг моральної шкоди, ніж той, який уже враховано судом при визначенні її розміру, матеріали справи не містять.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі обставини щодо вимушеного переміщення дитини та її статусу внутрішньо переміщеної особи самі по собі не дають підстав для висновку про неправильність визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди та не свідчать про необхідність його збільшення.
За вищенаведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що присуджена судом першої інстанції моральна шкода, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача у розмірі 10 000 грн., відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , законного представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 19 січня 2026 року – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 26 серпня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Копняк С.М.