Справа № 560/8500/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

06 липня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., 
за участю:	секретаря судового засідання Федаш Ю.М., позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача - Косевича С.О., 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною, скссування рішень та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач). 
Відповідно до уточненої позовної заяви, позивач просив суд: визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягала у невжитті заходів щодо закінчення виконавчого провадження № 80923525 після отримання 06.05.2026 від позивача належних доказів повної сплати судового збору та наданні 07.05.2026 відповіді, яку позивач вважає необґрунтованою; визнати протиправною та скасувати постанову Летичівського відділу ДВС про стягнення витрат виконавчого провадження у ВП № 80923525 від 11.05.2026 у розмірі 370,00 грн; визнати протиправною та скасувати постанову Летичівського відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження № 80979805 від 11.05.2026; визнати протиправною та скасувати постанову Летичівського відділу ДВС про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження № 80979805 від 11.05.2026 у розмірі 314,94 грн; зобов`язати відповідача негайно закінчити виконавче провадження № 80979805 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язати відповідача зняти всі арешти та обтяження, накладені у межах виконавчих проваджень № 80923525 та № 80979805 відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»; стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 1 500,00 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн; постановити окрему ухвалу та направити її до Міністерства юстиції України та органів прокуратури для перевірки правомірності дій державного виконавця Падневич І.О. та начальника відділу Косевича С.О.
Під час судового розгляду, позивач уточнив свої вимоги щодо постановлення окремої ухвали, а саме просив: винести окрему ухвалу та направити її до органів Національної поліції та прокуратури Хмельницької області для перевірки ознак злочинів за статтями 365 та 382 КК України у діях Падневич І.О. та ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 18.05.2026 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження; призначене судове засідання на 26.05.2026 р. о 11:00 год.; зобов`язано відповідача надати до суду до 25.05.2026 належним чином завірені копії матеріалів виконавчих проваджень №80923525 та №80979805.
Ухвалою суду від 22.05.2026 клопотання представника Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.
Ухвалено забезпечити участь представника Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Косевича Сергія Олександровича в судовому засіданні, призначеному на 26.05.2026 о 11:00 год. та в подальших судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою програмного забезпечення Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи - «Електронний суд», підсистема відеоконференцзв`язку.
Відповідно до заяв по суті справи, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з таких підстав. 
Зазначає, що постановою Хмельницького апеляційного суду у справі № 673/162/26 з нього стягнуто судовий збір у розмірі 665,60 грн. 
За твердженням позивача, цей судовий збір він сплатив добровільно 24.04.2026, тобто до відкриття виконавчого провадження № 80923525. 
На підтвердження цього позивач посилається на квитанцію/платіжну інструкцію ПриватБанку від 24.04.2026 на суму 665,60 грн із зазначенням призначення платежу та коду квитанції 8413-1404-8104-0704.
Вказує, що 06.05.2026 надав відповідачу докази повної сплати судового збору. 
За його твердженням, працівник відділу ДВС виготовив копію квитанції з оригіналу та зробив на ній відмітку про отримання/відповідність оригіналу. 
Попри це, як зазначає позивач, листом від 07.05.2026 відповідач не закінчив виконавче провадження, а послався на необхідність додаткового підтвердження платежу.
Позивач вважає, що після отримання документа 06.05.2026 відповідач зобов`язаний був того ж дня або невідкладно перевірити факт сплати та закінчити ВП № 80923525 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
На думку позивача, Закон України «Про виконавче провадження» не вимагає підтвердження сплати виключно паперовим оригіналом квитанції, а відповідач мав можливість самостійно перевірити платіж, що підтверджується його подальшими діями 11.05.2026.
Стверджує, що постанова про стягнення 370,00 грн витрат виконавчого провадження є незаконною, оскільки основне зобов`язання було виконане до відкриття ВП № 80923525, а примусове виконання фактично не здійснювалося. 
Посилається на те, що на підставі цієї постанови відповідач відкрив нове виконавче провадження № 80979805 та виніс постанову про визначення мінімальних витрат у сумі 314,94 грн, чим, на думку позивача, створив новий борг без належної правової підстави.
Також посилається, зокрема на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.04.2026 у справі № 560/3525/26 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2026 у цій справі. 
На думку позивача, ці судові рішення підтверджують, що відповідач уже був обізнаний із судовим підходом щодо недопустимості покладення витрат виконавчого провадження на особу, яка виконала зобов`язання до відкриття виконавчого провадження. 
Позивач також посилається на інші виконавчі провадження щодо нього, включно з провадженнями 2017–2018 років, і вважає такі матеріали доказом системності протиправних дій відповідача щодо нього.
Щодо матеріальної шкоди позивач посилається на витрати на пальне, поїздки до ДВС і суду, поштові витрати, друк процесуальних документів та витрати часу на самостійний захист прав. 
Щодо моральної шкоди позивач вказує на повторюваність спорів із тим самим органом ДВС, необхідність самостійного захисту прав, сімейний і майновий стан, наявність трьох неповнолітніх дітей, відсутність доходів, воєнний стан, блокування рахунків у суміжних виконавчих провадженнях, а також медично підтверджений стан здоров`я. 
Позивач подав медичні документи, зокрема КТ від 29.05.2026, консультаційний висновок ортопеда від 10.06.2026 та виписку зі стаціонару за період 22.06.2026 - 30.06.2026, на підтвердження посттравматичного артрозу, вальгусної деформації стопи, больового синдрому і стаціонарного лікування.
Позивач також просить суд застосувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права та не обмежуватися символічною компенсацією. 
Він посилається, зокрема, на рішення ЄСПЛ у справах «Scordino v. Italy», «Doran v. Ireland», «Іванов проти України», «Kreuz v. Poland», «Zubac v. Croatia», а також на окремі постанови Верховного Суду щодо моральної шкоди.
Крім того, позивач просить постановити окрему ухвалу щодо дій державного виконавця Падневич І.О. та начальника відділу Косевича С.О., вважаючи, що наявні ознаки системного порушення закону та підстави для направлення матеріалів до компетентних органів.
Згідно із відзивом на позов, відповідач проти позову заперечив і просить відмовити у його задоволенні з таких підстав. 
Зазначає, що виконавче провадження № 80923525 було відкрито на підставі виконавчого документа про стягнення з позивача судового збору у розмірі 665,60 грн, який відповідав формальним вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідач не заперечує, що 06.05.2026 позивач надав копію квитанції про сплату судового збору, однак стверджує, що позивач відмовився надати оригінал квитанції, а надана копія, на думку державного виконавця, потребувала додаткової перевірки через нечітке відображення коду квитанції.
Вказує, що 11.05.2026 державний виконавець самостійно перевірив факт сплати, після чого виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 80923525 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Щодо постанови про стягнення 370,00 грн витрат відповідач посилається на статтю 42 Закону України «Про виконавче провадження» та пункт 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень. 
Зазначає, що стягнення виконавчого збору у ВП № 80923525 та № 80979805 не проводилося, однак витрати виконавчого провадження підлягають стягненню окремо.
Стверджує, що у межах ВП № 80979805 винесено постанову про відкриття провадження на суму 370,00 грн і постанову про визначення розміру мінімальних витрат у сумі 314,94 грн. 
За поясненням відповідача, ця сума включає: 90,70 грн за винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, 69,00 грн плати за користування Автоматизованою системою виконавчого провадження, 55,06 грн за винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження та 100,18 грн за винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.
Також зазначає, що 11.05.2026 ВП № 80979805 було приєднано до зведеного виконавчого провадження № 78800283, а копії відповідних постанов були направлені позивачу рекомендованим поштовим відправленням.
Щодо вимоги про зняття арештів і обтяжень відповідач зазначив, що у межах виконавчих проваджень № 80923525 та № 80979805 постанови про арешт коштів або майна боржника державним виконавцем не виносилися.
Відповідач заперечує проти стягнення матеріальної та моральної шкоди і вважає, що позивач не довів наявності шкоди, її розміру та причинного зв`язку з оскаржуваними рішеннями або бездіяльністю.
Також відповідач не вбачає законних підстав для постановлення судом окремої ухвали відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як на тому наполягає позивач. 
У судовому засіданні 06.07.2026 представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з підстав, зазначених вище.
Позивач залишив залу судового засідання під час судового засідання 06.07.2026 року.
Відповідно до п. 1 ч. 3 та ч. 6 ст. 205 КАС України, протокольною ухвалою суд ухвалив продовжити розгляд справ у судовому засіданні за відсутності позивача.
Підстави для наслідків, передбачених ч. 5 ст. 205 КАС України, а саме залишення позовної заяви без розгляду, у цій справі відсутні. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Постановою Хмельницького апеляційного суду у справі № 673/162/26 з ОСОБА_1 стягнуто судовий збір у розмірі 665,60 грн. 
Саме ця постанова стала підставою для подальшого пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
24.04.2026 позивач сплатив судовий збір у розмірі 665,60 грн. 
У матеріалах справи міститься платіжний документ, у якому зазначено дату виконання 24.04.2026, суму 665,60 грн, отримувача - ГУК у м. Києві, код отримувача 37993783, призначення платежу - судовий збір у справі № 673/162/26 від ОСОБА_1 , а також код квитанції 8413-1404-8104-0704.
05.05.2026 державний виконавець Летичівського відділу ДВС відкрив виконавче провадження № 80923525 щодо стягнення з позивача судового збору у розмірі 665,60 грн.
Самостійної позовної вимоги про скасування постанови про відкриття ВП № 80923525 позивач у цій справі не заявив; тому суд не вирішує питання її скасування, а оцінює поведінку відповідача після отримання доказів сплати.
06.05.2026 позивач звернувся до відповідача та надав копію квитанції про сплату судового збору. 
Сам факт надання копії платіжного документа 06.05.2026 відповідач у відзиві не заперечує. 
Сторони по-різному оцінюють питання про надання або ненадання оригіналу квитанції: позивач стверджує, що оригінал був оглянутий працівником ДВС, відповідач вказує на відмову позивача надати оригінал. 
Водночас, для вирішення цієї справи визначальним є встановлений факт отримання відповідачем 06.05.2026 документа, який містив реквізити платежу, та подальше підтвердження відповідачем цього платежу 11.05.2026.
07.05.2026 відповідач надав позивачу відповідь, у якій не закінчив виконавче провадження № 80923525, а пов`язав вирішення цього питання з необхідністю додаткового підтвердження платежу, зокрема з огляду на зауваження щодо відображення коду квитанції.
11.05.2026 державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 80923525. 
У цій постанові зазначено, що заборгованість за виконавчим документом сплачено у повному обсязі згідно з платіжною інструкцією від 24.04.2026 № 8413-1404-8104-0704. 
Отже, відповідач сам визнав, що саме платіж від 24.04.2026 підтверджує повне виконання зобов`язання.
Того ж дня, 11.05.2026, державний виконавець виніс постанову про стягнення з позивача витрат виконавчого провадження у ВП № 80923525 у розмірі 370,00 грн. 
Матеріали справи не містять деталізованого розрахунку цієї суми у самій постанові або окремому документі з поясненням складу витрат, їх фактичного чи нормативного характеру та причинного зв`язку з необхідними виконавчими діями саме у ВП № 80923525.
11.05.2026 на підставі постанови про стягнення 370,00 грн витрат відповідач відкрив виконавче провадження № 80979805. 
У постанові про відкриття ВП № 80979805 виконавчим документом зазначено постанову № 80923525 від 11.05.2026 про стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 370,00 грн.
11.05.2026 у ВП № 80979805 відповідач виніс постанову про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 314,94 грн. 
З відзиву відповідача вбачається, що він пояснює цю суму такими складовими: 90,70 грн за винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, 69,00 грн плати за користування Автоматизованою системою виконавчого провадження, 55,06 грн за винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження, 100,18 грн за винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.
Також зі змісту відзиву вбачається, що відповідач посилається на те, що 11.05.2026 він приєднав ВП № 80979805 до зведеного виконавчого провадження № 78800283. 
Однак правомірність постанови про приєднання до зведеного виконавчого провадження як самостійний предмет позову у цій справі не заявлена.
Матеріали справи не містять постанов про арешт коштів або майна, винесених саме у межах ВП № 80923525 або ВП № 80979805. 
Відповідач прямо зазначає, що такі постанови у цих провадженнях не виносилися.
Наявні у матеріалах справи докази щодо арешту коштів від 15.06.2026 стосуються іншого виконавчого провадження і не є предметом цього спору.
Також судом встановлено, що ті самі сторони брали участь у розгляді справи № 560/3525/26, у якій Хмельницьким окружним адміністративним судом ухвалено рішення від 08.04.2026, яке постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2026 залишено без змін. 
Водночас, у зазначеній справі предметом розгляду були інші виконавчі провадження, інші постанови, інші суми та інший період.
У матеріалах справи також наявні докази щодо виконавчих проваджень 2017–2018 років стосовно позивача. 
Ці документи підтверджують існування у минулому інших виконавчих проваджень та окремі способи їх завершення, однак не були фактичною або правовою підставою прийняття оскаржуваних постанов від 11.05.2026.
Складові заявленої позивачем матеріальної шкоди, зокрема поштові витрати, друк документів, витрати часу та поїздки, позивач обґрунтовував переважно своїми розрахунками й поясненнями.
Подані позивачем під час судового розгляду цієї справи копії фіскальних чеків від 26.05.2026 на суму 749,80 грн., 03.07.2026 на суму 499, 70 і від 15.06.2026 на суму 750, 00 грн. суд, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 132 і ст. 135 КАС України, суд трактує як докази що пов`язані із прибуттям позивача до суду. 
У справі наявні копії медичних документів позивача: КТ від 29.05.2026, консультаційний висновок ортопеда від 10.06.2026 та виписка зі стаціонару КНП «Деражнянська МБЛ» щодо лікування з 22.06.2026 до 30.06.2026. 
Виписка зі стаціонару містить дані про лікування у травматологічному відділенні з 22.06.2026 13:40 до 30.06.2026 16:00, діагнози S92.1, M19.17, M21.87, скарги на біль, набряк і обмеження рухів, а також відомості про проведене лікування і рекомендації. 
Суд враховує ці документи лише в частині підтвердження медичного стану позивача та оцінки доводів щодо моральної шкоди.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Предметом спору у цій справі є правомірність поведінки відповідача після отримання 06.05.2026 від позивача доказів сплати судового збору, правомірність постанови про стягнення витрат виконавчого провадження у ВП № 80923525 від 11.05.2026, постанови про відкриття ВП № 80979805 від 11.05.2026 та постанови про визначення мінімальних витрат у цьому провадженні від 11.05.2026. 
Також суд оцінює похідні вимоги про закінчення ВП № 80979805, зняття арештів і обтяжень, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, постановлення окремої ухвали.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
З огляду на викладене вище, правомірність поведінки відповідача у цій справі суд оцінює станом на дату виникнення спірних правовідносин між сторонами, а не з огляду на події, що виникли пізніше, крім випадків, коли такі події мають значення для оцінки наслідків порушення або способу захисту.
При цьому, суд не перевіряє у цій справі правомірність виконавчих дій, постанов або арештів, які були вчинені після 11.05.2026 у межах інших виконавчих проваджень, якщо вони не є безпосереднім предметом заявлених позовних вимог. 
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Так, стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частина перша статті 13 Закону № 1404-VIII встановлює, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частина перша статті 18 цього Закону вказує на те, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. 
За п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 
Частина друга статті 39 цього Закону встановлює, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.
Згідно із ч. 1 ст. 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Частина друга статті 40 цього Закону передбачає, що про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Відповідно до ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Суд застосовує цю норму не як пряму підставу для висновку про витрати виконавчого провадження, а як елемент системного тлумачення майнових наслідків добровільного виконання до відкриття провадження.
Стаття 42 Закону № 1404-VIII визначає, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Частина друга статті 74 цього Закону передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Згідно із ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).
Пункт 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень», (далі – Іструкція № 512/5 у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачає, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.
Розмір мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження визначається відповідно до Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2830/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1300/29430.
Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-18, 19-1-21 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Частина 2 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачає, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно із ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 1167 Цивільного кодексу України встановлює, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно із ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Особливості відшкодування шкоди, завданої у результаті виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України "Про банки і банківську діяльність" та Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Водночас, суд виходить з того, що звільнення від доведення вини органу державної влади не звільняє позивача від обов`язку довести факт шкоди, її характер, розмір та причинний зв`язок із протиправною поведінкою відповідача.
Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, суд враховує наведені позивачем посилання на практику ЄСПЛ, однак застосовує їх у зв`язку з конкретним предметом спору, доведеними обставинами та межами позовних вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 310/2210/21 зазначила, що постанови виконавця про визначення розміру витрат і про стягнення витрат виконавчого провадження є різними процесуальними документами, а спори щодо відповідних постанов мають публічно-правову природу і підлягають судовому контролю за правилами адміністративного судочинства. 
Суд вказує на те, що цей правовий висновок є релевантним для юрисдикції та способу перевірки постанов про витрати виконавчого провадження.
Верховний Суд у постанові від 30.10.2024 у справі № 640/12384/21 звернув увагу на необхідність перевірки наявності передбачених законом підстав для винесення постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, зокрема стадії виконавчого провадження, на якій така постанова може бути винесена. 
Суд застосовує цей підхід як орієнтир щодо неприпустимості формального посилання на статтю 42 Закону № 1404-VIII та Інструкцію № 512/5 без перевірки фактичних і правових підстав витрат.
Верховний Суд у постанові від 27.04.2023 у справі № 560/6452/22, посилаючись також на постанову від 18.01.2019 у справі № 826/19730/16, сформулював підхід, за яким добровільне виконання боржником рішення до відкриття виконавчого провадження має значення для вирішення питання про майнові наслідки примусового виконання. 
Суд враховує цей правовий висновок обережно, оскільки наведені справи насамперед стосувалися виконавчого збору, тоді як у цій справі предметом оскарження є витрати виконавчого провадження.
У постанові від 29.01.2020 у справі № 814/1460/16 Верховний Суд сформулював підхід, за яким адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень ретроспективно, тобто на момент їх прийняття або вчинення. 
Суд враховує також постанову Верховного Суду від 11.09.2023 у справі № 420/14943/21 щодо критеріїв обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень: логічність мотивів, їх зв`язок із нормами права, оцінка фактичних обставин, відповідність висновків фактам і відсутність немотивованих висновків.
Щодо моральної шкоди суд враховує загальні підходи Верховного Суду, викладені, серед інших, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17 та від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17: моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких особа зазнала внаслідок протиправних дій; її наявність і розмір оцінюються з урахуванням мотивів протиправних дій, їх інтенсивності, тривалості, повторюваності, фізичних або психологічних наслідків, стану здоров`я потерпілого та причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. 
Разом із тим, висновки Верховного Суду щодо презумпції моральної шкоди у справах про незаконне кримінальне переслідування, зокрема постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 461/6351/23, не є прямо застосовними до цього спору, оскільки ґрунтуються на спеціальному правовому регулюванні відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. 
У цій справі моральна шкода оцінюється судом за загальними критеріями статті 23 ЦК України та з урахуванням статті 1173 ЦК України.
Питання постановлення окремої ухвали врегульоване статтею 249 КАС України.
Так, стаття 249 КАС України встановлює, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.
В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.
З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.
Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати.
Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Верховний Суд, зокрема у постанові від 04.10.2023 у справі № 600/2617/22-а зазначив, що окрема ухвала є процесуальним засобом реагування на порушення законності, виявлені судом під час судового розгляду, однак її постановлення є правом суду, яке реалізується за наявності достатніх підстав.
Так, суд виходить з того, що предметом доказування у цій справі є обставини, які підтверджують або спростовують правомірність конкретної бездіяльності відповідача після 06.05.2026 та конкретних постанов від 11.05.2026 у ВП № 80923525 і ВП № 80979805.
Обставини інших виконавчих проваджень, попередніх або подальших спорів між сторонами та події після 11.05.2026 можуть враховуватися лише настільки, наскільки вони стосуються предмета доказування, моральної шкоди.
Як зазначено вище, з огляду на частину другу статті 77 КАС України саме відповідач повинен довести правомірність своєї бездіяльності та постанов. 
Щодо бездіяльності відповідача після отримання доказів сплати 06.05.2026 від позивача, то суд зазначає про таке. 
Так, матеріалами справи підтверджено, що основне зобов`язання зі сплати судового збору у розмірі 665,60 грн було виконане позивачем 24.04.2026. 
Суд виходить з того, що цей факт має істотне значення, оскільки 11.05.2026 сам відповідач у постанові про закінчення ВП № 80923525 визнав, що заборгованість сплачено у повному обсязі саме згідно з платіжною інструкцією від 24.04.2026 № 8413-1404-8104-0704.
Отже, на момент звернення позивача до відповідача 06.05.2026 обставина фактичного виконання рішення вже існувала. 
Суд вказує на те, що після отримання документа, який містив реквізити платежу, відповідач мав своєчасно перевірити ці відомості та вирішити питання про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 9 частини першої та частини другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
При цьому, суд не погоджується з доводом відповідача про те, що наданий документ не міг бути використаний без оригіналу. 
По-перше, відповідач не заперечує отримання копії платіжного документа 06.05.2026.
По-друге, Закон України «Про виконавче провадження» не містить норми, за якою факт повного виконання рішення може підтверджуватися виключно паперовим оригіналом квитанції.
По-третє, відповідач не довів, що у період з 06.05.2026 до 11.05.2026 вчиняв реальні дії для перевірки цього платежу, зокрема направляв запити до банку, органу Казначейства, стягувача або суду, який видав виконавчий документ. 
По-четверте, подальше встановлення відповідачем факту сплати саме за документом від 24.04.2026 підтверджує, що перевірка була можливою.
Разом із тим, суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог і не визнає протиправною постанову про відкриття ВП № 80923525 від 05.05.2026, оскільки така вимога як самостійний предмет позову не заявлена. 
Предметом цієї частини спору є саме бездіяльність відповідача після отримання 06.05.2026 доказів сплати.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що після отримання 06.05.2026 від позивача доказів сплати судового збору відповідач не вжив своєчасних і достатніх заходів для перевірки платежу та своєчасного вирішення питання про закінчення ВП № 80923525. 
Така бездіяльність відповідача не відповідає вимогам частини першої статті 18 і частини другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», а також критеріям своєчасності, добросовісності та обґрунтованості, визначеним частиною другою статті 2 КАС України. 
Отже, вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача підлягає задоволенню.
Із приводу постанови відповідача про стягнення витрат виконавчого провадження у ВП № 80923525 на суму 370,00 грн, то суд вказує на таке. 
Положення статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень загалом передбачають можливість винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження. 
Проте така можливість не є автоматичною. 
Вона не звільняє відповідача від обов`язку довести правову підставу, склад, розмір, зв`язок витрат з відповідним виконавчим провадженням та обґрунтованість покладення цих витрат саме на боржника.
Судом встановлено, що у цій справі основний борг було сплачено 24.04.2026, тобто до відкриття ВП № 80923525. 
Відповідач 11.05.2026 сам визнав повне виконання зобов`язання саме за платіжним документом від 24.04.2026. 
Отже, примусове виконання у ВП № 80923525 не призвело до стягнення основного боргу, оскільки цей борг уже був погашений.
Суд не стверджує, що попередня добровільна сплата основного боргу за будь-яких умов автоматично виключає можливість стягнення будь-яких витрат виконавчого провадження.
Однак за таких обставин, на відповідача покладається підвищений обов`язок обґрунтувати, які саме витрати були необхідними, коли і у зв`язку з якими виконавчими діями вони виникли, чому вони не зумовлені неналежною перевіркою платежу самим органом ДВС та чому мають бути покладені саме на боржника.
У то йже час, у постанові про стягнення 370,00 грн витрат та у матеріалах справи не наведено належного розрахунку цієї суми із зазначенням конкретних складових, їх нормативної вартості, фактичного або нормативного характеру, причинного зв`язку з необхідними діями з організації та проведення примусового виконання саме у ВП № 80923525, а також пояснення, чому ці витрати мають бути покладені на позивача за обставин попередньої добровільної сплати основного боргу.
При цьому, посилання відповідача лише на статтю 42 Закону № 1404-VIII та Інструкцію № 512/5 не є достатнім. 
З урахуванням правових висновків Верховного Суду, серед інших, у постановах від 30.10.2024 у справі № 640/12384/21 та від 27.04.2023 у справі № 560/6452/22 суд виходить з того, що майнові наслідки виконавчого провадження мають бути не лише формально зазначені, а й належно обґрунтовані з огляду на стадію провадження, фактичні обставини і відсутність перекладення на особу негативних наслідків, які не виникли з її невиконання зобов`язання.
Суд також враховує рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.04.2026 у справі № 560/3525/26, залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2026. 
Ці судові рішення не створюють преюдиції щодо всіх фактів цієї справи, оскільки стосувалися інших виконавчих проваджень, інших виконавчих документів і іншого періоду.
Водночас, вони мають значення як судова оцінка аналогічного підходу того самого відповідача до покладення витрат виконавчого провадження на особу, яка виконала зобов`язання добровільно до відкриття провадження.
Окрім того, відповідач не довів, що постанова про стягнення 370,00 грн витрат є обґрунтованою, пропорційною та прийнятою з урахуванням усіх істотних обставин. 
Тому постанова про стягнення витрат виконавчого провадження у ВП № 80923525 від 11.05.2026 у розмірі 370,00 грн є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо постанови відповідача про відкриття виконавчого провадження № 80979805, то суд виходить із такого. 
ВП № 80979805 було відкрито 11.05.2026 на підставі постанови державного виконавця про стягнення з позивача 370,00 грн витрат виконавчого провадження у ВП № 80923525.
Оскільки суд дійшов висновку про протиправність і скасування постанови про стягнення 370,00 грн витрат, правова підстава для відкриття ВП № 80979805 відсутня.
Відкриття нового виконавчого провадження на підставі протиправної постанови створює для позивача новий обов`язок, ризик примусового виконання та додаткові витрати. 
Тому постанова про відкриття ВП № 80979805 від 11.05.2026 є протиправною та підлягає скасуванню.
Із приводу постанови відповідача про визначення розміру мінімальних витрат у ВП № 80979805, то суд зазначає про таке. 
Постанова про визначення розміру мінімальних витрат у ВП № 80979805 від 11.05.2026 на суму 314,94 грн винесена саме у межах ВП № 80979805 і є похідною від постанови про відкриття цього провадження. 
Відповідач у відзиві навів складові цієї суми, однак ці витрати виникли у провадженні, яке було відкрито на підставі постанови про стягнення 370,00 грн витрат, правомірність якої відповідач не довів.
Оскільки суд скасовує постанову про відкриття ВП № 80979805, відсутні правові підстави для існування постанови про визначення мінімальних витрат у цьому провадженні.
Отже, постанова відповідача про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження № 80979805 від 11.05.2026 у розмірі 314,94 грн також є протиправною та підлягає скасуванню.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № 80979805 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, то суд вказує на таке. 
Позивач просить зобов`язати відповідача негайно закінчити ВП № 80979805 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». 
Водночас, суд не може задовольнити цю вимогу саме у заявлений спосіб з таких пісдтав.
Пункт 9 частини першої статті 39 Закону застосовується у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. 
У цій справі суд не встановлює фактичного виконання постанови про стягнення 370,00 грн, на підставі якої відкрито ВП № 80979805. 
Навпаки, суд скасовує постанову, яка була підставою для відкриття ВП № 80979805, та скасовує саму постанову про відкриття цього провадження.
Тому належним і достатнім способом захисту є скасування постанови про відкриття ВП № 80979805 та похідної постанови про визначення мінімальних витрат. 
Суд вказує на те, що після набрання цим рішенням суду законної сили відповідач зобов`язаний забезпечити виконання наслідків судового рішення у порядку, передбаченому законом, з відображенням відповідних відомостей в автоматизованій системі виконавчого провадження. 
Додаткове зобов`язання закінчити ВП № 80979805 саме на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону не відповідало б фактичним і правовим підставам спору. 
Отже, у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Із приводу зняття арештів та обтяжень у межах ВП № 80923525 та № 80979805, то суд вказує на таке. 
Позивач просить зобов`язати відповідача зняти всі арешти та обтяження, накладені у межах ВП № 80923525 та № 80979805. 
Суд виходить з того, що за змістом частин першої і другої статті 40 Закону № 1404-VIII зняття арештів та інших обмежень здійснюється у разі їх накладення у відповідному виконавчому провадженні.
Водночас, судом не встановлено винесення відповідачем постанов про арешт коштів або майна, винесених саме у межах ВП № 80923525 або № 80979805. 
Відповідач прямо посилається на те, що такі постанови у цих провадженнях не виносилися. 
Доказів чинних арештів чи обтяжень, накладених саме у межах зазначених двох проваджень, позивач не надав.
Тому вимога позивача про зняття арештів та обтяжень, накладених у межах ВП № 80923525 та № 80979805, задоволенню не підлягає.
Щодо матеріальної шкоди, то суд виходить з таких міркувань. 
Позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 1 500,00 грн. 
Суд вказує на те, що для стягнення матеріальної шкоди необхідно встановити протиправність поведінки відповідача, наявність шкоди, її розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою.
Так, суд встановив протиправність окремої бездіяльності та окремих постанов відповідача. 
Водночас, позивач не довів, що саме внаслідок цих порушень відповідача він поніс матеріальну шкоду у заявленому розмірі 1 500,00 грн як реальні збитки у розумінні статті 22 ЦК України.
Як судом зазначено вище, подані позивачем вже під час судового розгляду цієї справи копії фіскальних чеків від 26.05.2026 на суму 749,80 грн., 03.07.2026 на суму 499, 70 і від 15.06.2026 на суму 750, 00 грн. суд, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 132 і ст. 135 КАС України, суд трактує як докази що пов`язані із прибуттям позивача до суду.
Витрати на підготовку процесуальних документів, поштові відправлення, прибуття до суду та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, за своєю правовою природою можуть розглядатися як судові витрати за правилами КАС України за умови їх належного підтвердження і заявлення у відповідному процесуальному порядку. 
Водночас, вони не є автоматично матеріальною шкодою, яка підлягає стягненню за правилами деліктної відповідальності.
Інші складові матеріальної шкоди, на які посилається позивач, є орієнтовними та не підтверджені належними доказами.
За таких обставин, понесення таких витрат належними і допустимими доказами позивачем у цій справі не доведена. 
Копії медичних документів, подані позивачем, підтверджують його стан здоров`я, але не підтверджують понесення матеріальних витрат саме у сумі 1 500,00 грн у причинному зв`язку з оскаржуваною бездіяльністю та постановами відповідача від 11.05.2026.
Отже, вимога позивача про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1 500,00 грн задоволенню не підлягає.
Із приводу моральної шкоди, то суд зазначає про таке. 
Позивач просить стягнути моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. 
При цьому, суд враховує, що незаконні рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. 
Водночас, розмір відшкодування повинен бути співмірним встановленим обставинам, характеру порушення, тривалості, інтенсивності страждань, наслідкам для особи та причинному зв`язку між порушенням і шкодою.
У цій справі суд встановив, що відповідач після отримання 06.05.2026 доказів сплати не вжив своєчасних заходів для належного реагування, а 11.05.2026 без достатнього обґрунтування поклав на позивача 370,00 грн витрат, відкрив ВП № 80979805 і виніс постанову про мінімальні витрати 314,94 грн. 
Такі дії об`єктивно могли викликати у позивача почуття несправедливості, тривоги, необхідність повторного звернення до суду та додаткове психологічне напруження.
Суд також бере до уваги, що в іншій судовій справі між тими самими сторонами суди першої та апеляційної інстанції вже встановлювали неправомірність аналогічного підходу відповідача до покладення витрат виконавчого провадження на позивача за умови добровільного виконання зобов`язання до відкриття виконавчого провадження. 
Це не є автоматичною підставою для заявленої суми 150 000,00 грн, але має значення для оцінки повторюваності конфлікту між сторонами та суб`єктивної інтенсивності переживань позивача.
Медичні документи позивача підтверджують наявність у нього проблем зі здоров`ям: КТ-ознаки посттравматичного остеоартрозу 3 ступеня лівого гомілково-ступневого суглоба, вальгусну деформацію, больовий синдром, стаціонарне лікування у червні 2026 року. 
Суд враховує ці документи при оцінці вразливості позивача та інтенсивності переживань.
Водночас, суд вказаєу на те, що зазначені документи не встановлюють прямого причинного зв`язку між оскаржуваною у цій справі бездіяльністю 06.05.2026 - 11.05.2026 або постановами від 11.05.2026 і виникненням перелому S92.1 чи подальших ортопедичних ускладнень. 
Зі змісту медичних документів випливає, що травма виникла 05.07.2025, тобто до спірних подій травня 2026 року.
Доводи позивача щодо трьох неповнолітніх дітей, відсутності доходів і воєнного стану суд враховує як обставини особистого та соціального становища позивача. 
Проте самі по собі ці обставини не доводять причинного зв`язку між заявленою моральною шкодою у сумі 150 000,00 грн і конкретними оскаржуваними рішеннями та бездіяльністю відповідача у цій справі.
Посилання позивача на практику ЄСПЛ про необхідність ефективного засобу захисту не означає, що національний суд повинен автоматично присудити всю заявлену суму.
Ефективність захисту у цій справі забезпечується насамперед скасуванням протиправних постанов, усуненням правової підстави існування ВП № 80979805, а також присудженням співмірного відшкодування моральної шкоди.
З огляду на викладене вище, оцінивши характер порушення, його тривалість, суму незаконно створеного боргу, відсутність доказів накладення арештів саме у ВП № 80923525 та № 80979805, повторюваність спорів між сторонами, стан здоров`я позивача, відсутність доведеного прямого причинного зв`язку між оскаржуваними актами і ортопедичними наслідками, а також засади розумності, виваженості та справедливості, суд вважає співмірним стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн. 
Одночасно суд зазначає, що такий розмір не є суто символічним, кореспондує з характером встановленого порушення а також, зокрема з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц.
Так, у цьому судовому рішенні Великою Палатою Верховного Суду сформульований правовий висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Суд вказує на те, що це правовий висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду при розгляді судової справи в порядку цивільного судочинства.
Проте, суд виходить з того, що він підлягає врахуванню судом при розгляді адміністративної справи № 560/8500/26, адже відображає загальний підхід Верховного Суду щодо питання відшкодування моральної шкоди, зокрема і при розгляді адміністративних справ. 
За таких обставин, у задоволенні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у частині, що перевищує 2 000,00 грн, слід відмовити як недоведеній та неспівмірній встановленим обставинам цієї справи.
Щодо інших доводів сторін, то суд вказує на таке. 
Суд окремо оцінює доводи позивача про системний характер протиправних дій відповідача стосовно нього. 
Так, рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.04.2026 та постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.06.2026 у справі № 560/3525/26 підтверджують факт існування іншого спору між тими самими сторонами та висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо неправомірності покладення витрат виконавчого провадження на позивача в іншій ситуації.
Положення частини першої статті 78 КАС України звільняють від доказування обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, якщо у справі беруть участь ті самі особи. 
Водночас, суд виходить з того, що преюдиційними є саме встановлені факти, а не правові висновки суду як такі. 
Справа № 560/3525/26 стосувалася інших виконавчих проваджень, інших постанов, інших сум та іншого періоду. 
Тому вона не замінює доказування конкретних обставин ВП № 80923525 і ВП № 80979805.
Разом із тим, суд враховує зазначені судові рішення як релевантний контекст і як додаткове підтвердження того, що відповідачеві був відомий правовий підхід судів до неприпустимості необґрунтованого покладення витрат виконавчого провадження на особу, яка виконала зобов`язання до відкриття провадження. 
Ця обставина посилює висновок суду про необґрунтованість постанови відповідача про стягнення 370,00 грн витрат, але не дає підстав для виходу за межі предмета позову або для автоматичного задоволення всіх вимог позивача.
Наявні у матеріалах справи докази щодо виконавчих проваджень 2017–2018 років підтверджують, що раніше щодо позивача існували інші виконавчі провадження і в окремих випадках вони закінчувалися після сплати заборгованості. 
Однак суд зазначає, що ці документи стосуються інших правовідносин, іншого часу та іншого правового регулювання. 
Вони не є самостійною підставою для висновку про протиправність саме постанов від 11.05.2026, хоча можуть мати допоміжне значення для оцінки обізнаності посадових осіб ДВС із механізмом закінчення виконавчого провадження.
Із приводу постановлення судом окремої ухвали за результатами розгляду цієї справи, то суд виходить із такого. 
Позивач просить суд винести окрему ухвалу та направити її до органів Національної поліції та прокуратури Хмельницької області для перевірки ознак злочинів за статтями 365 та 382 Кримінального кодексу України у діях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Як судом зазначено вище, питання постановлення окремої ухвали судом першої інстанції врегульовано статтею 249 КАС України.
За змістом частин першої і другої статті 249 КАС України окрема ухвала є процесуальним засобом реагування суду на порушення закону, причини та умови, що сприяли такому порушенню, виявлені під час розгляду справи. Постановлення окремої ухвали є правом суду, яке реалізується за наявності достатніх підстав.
Частина 9 ст. 249 КАС України передбачає, що окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Так, у цій справі суд встановив протиправність бездіяльності відповідача після отримання доказів сплати, а також протиправність постанов від 11.05.2026 про стягнення витрат, відкриття ВП № 80979805 та визначення мінімальних витрат. 
Водночас, судом не встановлено підстав для висновку про ознаки правопорушення збоку посадових осіб відповідача, що потребує окремого реагування суду шляхом направлення окремої ухвали.
Зокрема, і з підстав передбачених ч. 9 ст. 249 КАС України. 
Доводи позивача про постанову від 15.06.2026 у ВП № 80446040 стосуються іншого виконавчого провадження та подій, які не є предметом позову. 
При цьому, суд вказує на те, що позивач не позбавлений права звернутися до правоохоронних органів або оскаржити відповідні дії у передбаченому законом порядку. 
Однак у межах цієї справи суд не вбачає достатніх підстав для постановлення окремої ухвали. 
Отже, клопотання позивача про постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи, суд дійшов таких висновків. 
Позивач сплатив судовий збір 24.04.2026, а відповідач 11.05.2026 сам визнав повну сплату боргу саме за платіжним документом від 24.04.2026. 
Після отримання 06.05.2026 доказів сплати відповідач не довів своєчасного та належного реагування на ці докази. 
Відповідач також не довів правомірність покладення на позивача 370,00 грн витрат виконавчого провадження, тому відповідна постанова підлягає скасуванню. 
Як наслідок, підлягають скасуванню постанова про відкриття ВП № 80979805 і постанова про визначення мінімальних витрат у цьому провадженні.
Водночас, вимоги про зобов`язання закінчити ВП № 80979805 саме на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», зняття арештів та обтяжень, стягнення матеріальної шкоди.
Вимога про моральну шкоду підлягає частковому задоволенню у розмірі 2 000,00 грн.
Отже, позов у цій справі підлягає частковому задоволенню.
Підстави для постановлення окремої ухвали за результатами розгляду цієї справи відсутні.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, то суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Щодо судових витрат, то суд зазначає про таке.
Позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви в цій справі. 
Водночас, статтею 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Як зазначено вище, подані позивачем під час судового розгляду цієї справи копії фіскальних чеків від 26.05.2026 на суму 749,80 грн., 03.07.2026 на суму 499, 70 і від 15.06.2026 на суму 750, 00 грн. суд, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 132 і ст. 135 КАС України, трактує саме як докази що пов`язані із прибуттям позивача до суду.
У той же час, вказані фіскальні чеки підтверджують факт придбання пального, але самі по собі не доводить, що пальне було використане саме для прибуття до суду у цій справі, не містить відомостей про маршрут, відстань, транспортний засіб, його належність позивачу, фактичний пробіг і необхідність саме таких витрат. 
Отже, належні і достатні докази понесення позивачем витрат, що пов`язані із прибуттям до суду, у матеріалах справи відсутні. 
Оскільки позивач судовий збір за звернення до суду не сплачував, а належних і достатніх доказів інших судових витрат, які підлягають розподілу за правилами статей 132, 135, 139 КАС України, матеріали справи не містять, судові витрати у цій справі розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 5, 9, 72-78, 90, 132, 139, 241-246, 249, 250, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягала у невжитті своєчасних заходів щодо перевірки наданих 06.05.2026 ОСОБА_1 доказів повної сплати судового збору та своєчасного вирішення питання про закінчення виконавчого провадження № 80923525.
Визнати протиправною та скасувати постанову Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення витрат виконавчого провадження у виконавчому провадженні № 80923525 від 11.05.2026 у розмірі 370,00 грн.
Визнати протиправною та скасувати постанову Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про відкриття виконавчого провадження № 80979805 від 11.05.2026.
Визнати протиправною та скасувати постанову Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження № 80979805 від 11.05.2026 у розмірі 314,94 грн.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Летичівського відділу державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене 07 липня 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Летичівський відділ державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Юрія Савіцького, 14, с-ще Летичів,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,31500 , код ЄДРПОУ - 34323534) 	
 		
Головуючий суддя 		Є.В. Печений