ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2026 м. Дніпро
Справа № 908/35/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кошлі А.О. (доповідач) суддів: Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.,
за участі:
секретаря судового засідання Кахикало А.С.
представник позивача (апелянт) – Гайдук С.П.
представник відповідача (апелянт) – Сердюк Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» та Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026 (суддя Горохов І.С.) та апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» та Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 (суддя Горохов І.С.) у справі № 908/35/26
за позовом: Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області (вулиця Травнева, 50, село Степне, Запорізький район, Запорізька область, 70432; ідентифікаційний код юридичної особи 05383342)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» (бульвар Центральний, будинок 25, квартира 104, місто Запоріжжя, 69005; ідентифікаційний код юридичної особи 30719778)
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області (вулиця Абрагама Коопа, 8, місто Запоріжжя, 69089; ідентифікаційний код юридичної особи 20488417)
про стягнення несплаченої орендної плати, розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:
Степненська сільська рада Запорізького району Запорізької області звернулася до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива», в якому просила суд:
— стягнути з відповідача на користь позивача 34 309,89 грн несплаченої орендної плати за договором оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322188600:02:002:0261, площею 21,1000 га;
— розірвати договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322188600:02:002:0261, площею 21,1000 га (невитребувані (нерозподілені) земельні частки (паї) — сіножаті), від 13.10.2017, укладений між Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області та ТОВ «Агрофірма «Нива» (зі змінами, внесеними додатковою угодою від 27.07.2018);
— зобов`язати ТОВ «Агрофірма «Нива» повернути земельну ділянку з кадастровим номером 2322188600:02:002:0261, площею 21,1000 га, Степненській сільській раді Запорізького району Запорізької області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Агрофірма «Нива» як орендар земельної ділянки протягом 2019– 2025 років систематично не сплачувало орендну плату у повному обсязі, використовуючи занижені значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, внаслідок чого фактично сплачувало лише 67% від належного розміру орендної плати, що, на думку позивача, є істотним порушенням умов договору оренди землі та підставою для його розірвання.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області заборгованість з орендної плати за землю в розмірі 34 309,89 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.
Додатковим рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 заяву Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про ухвалення додаткового рішення у справі № 908/35/26 задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» на користь Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 500,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2322188600:02:002:0261 є невитребуваними (нерозподіленими) земельними частками (паями), які не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебувають у розпорядженні відповідних органів до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Водночас суд першої інстанції, застосувавши аналогію закону відповідно до ст. 8 ЦК України, поширив на спірні правовідносини імперативний порядок визначення розміру орендної плати, встановлений для земель державної та комунальної власності, та дійшов висновку про наявність у відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 34 309,89 грн. Разом з тим суд встановив, що відповідач сплатив більшу частину орендної плати, між сторонами існує спір щодо розміру орендної плати, а часткова несплата не є істотним порушенням договору, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні вимог про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки. Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції зменшив заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу з 33 000,00 грн до 13 500,00 грн, виключивши витрати на підготовку письмових пояснень та врахувавши часткове задоволення позову, серійність аналогічних справ та клопотання відповідача про неспівмірність витрат.
Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:
Не погодившись з рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026, ТОВ «Агрофірма «Нива» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Степненської сільської ради відмовити у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України. Суд першої інстанції не з`ясував належним чином правовий статус спірної земельної ділянки та неправильно визначив норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідач наголошує, що земельна ділянка з кадастровим номером 2322188600:02:002:0261 є невитребуваними (нерозподіленими) земельними частками (паями) і не відноситься ні до земель державної, ні до земель комунальної власності, що підтверджується сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Касаційного господарського суду від 28.10.2020 у справі № 923/965/19 та від 26.04.2023 у справі № 917/2031/19.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно застосував аналогію закону відповідно до ст. 8 ЦК України, поширивши на спірні правовідносини щодо невитребуваних паїв імперативний порядок обчислення розміру орендної плати, встановлений для земель державної та комунальної власності. Відповідач стверджує, що спірні правовідносини є чітко врегульованими умовами чинного договору оренди землі від 13.10.2017, зокрема пунктами 2.3, 4.2, 4.3 та 4.6 договору, якими сторони погодили фіксований розмір нормативної грошової оцінки на дату укладення договору, визначили річний розмір орендної плати на рівні 10% від цієї суми та встановили договірний механізм перегляду орендної плати у випадку зміни нормативної грошової оцінки шляхом повідомлення іншої сторони та укладення додаткової угоди. Оскільки прогалина у правовому регулюванні відсутня, застосування аналогії закону є неможливим і порушує принцип свободи договору, закріплений у ст. ст. 627, 629 ЦК України.
ТОВ «Агрофірма «Нива» зазначає, що позивач жодного разу не звертався до відповідача з пропозицією чи вимогою змінити розмір орендної плати відповідно до п. 4.6 договору, а односторонній ретроспективний перерахунок позивачем розміру орендної плати за минулі періоди на підставі витягів, сформованих у 2025– 2026 роках, не ґрунтується на законі та умовах договору. Відповідно до ч. 1 ст. 651 та ст. 654 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін і вчиняється в такій самій формі, що й договір, тому запровадження з 01.01.2019 загальнонаціональної нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення не має наслідком автоматичної зміни розміру орендної плати за невитребувані паї без підписання додаткової угоди.
Щодо вимог про розірвання договору та повернення земельної ділянки апелянт зазначає, що не погоджується з мотивами відмови суду першої інстанції. Відповідач вважає, що оскільки заборгованості з орендної плати не існує, у суду не було підстав для оцінки «істотності» чи «неістотності» порушення договору, оскільки порушень договору оренди землі не було взагалі. Апелянт просить змінити мотиви відмови у розірванні договору з «відсутності істотності порушення» на «відсутність порушень умов договору оренди земельної ділянки».
Апелянт також посилається на принцип правової визначеності та необхідність єдності судової практики, зазначаючи, що в аналогічній справі № 908/37/26 суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову повністю, а в аналогічній справі № 908/2926/25 Центральний апеляційний господарський суд постановою від 12.05.2026 скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову в повному обсязі, дійшовши висновку, що для невитребуваних паїв превалює договірне регулювання, а часткова несплата орендної плати при наявності спору щодо її розміру не є підставою для розірвання договору.
Степненська сільська рада подала апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, змінити розподіл судових витрат та стягнути з відповідача 9 084,00 грн судового збору.
Степненська сільська рада зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив наявність заборгованості з орендної плати у розмірі 34 309,89 грн, проте дійшов помилкового висновку про неістотність порушення відповідачем умов договору оренди землі. Позивач наголошує, що ТОВ «Агрофірма «Нива» протягом 2019– 2025 років систематично сплачувало орендну плату лише у розмірі 67% від належної суми, що становить лише 2/3 від повного розміру орендної плати, і таке порушення є істотним у розумінні ч. 2 ст. 651 ЦК України.
Апелянт вказує, що неповна сплата орендної плати виникла не через бухгалтерську помилку, а стала наслідком того, що відповідач з метою ухилення від сплати податків використовував значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на час укладання договору від 13.10.2017, яка з 01.01.2019 втратила чинність після затвердження загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення наказом Мінагрополітики від 16.11.2018 № 552.
Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність звернення орендодавця до орендаря з пропозицією про перегляд орендної плати має значення для вирішення справи, оскільки відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 належним способом захисту є стягнення несплаченої орендної плати, а обов`язок орендаря сплачувати орендну плату в належному розмірі є імперативним і не залежить від укладення додаткової угоди.
Степненська сільська рада також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував ст. 148-1 ЗК України, яка регулює правовідносини, пов`язані з переходом права власності на земельні ділянки, тоді як право власності на спірну земельну ділянку від держави до територіальної громади не переходило, оскільки невитребувані паї не є землями державної чи комунальної власності.
Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, згідно з якою під «систематичністю» розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, а систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента. Неповна сплата орендної плати мала місце сім років поспіль (2019– 2025), що свідчить про систематичність порушення. Апелянт також зазначає, що для органу місцевого самоврядування сільської громади сума 34 309,89 грн є значною, а заінтересованість орендаря у збереженні договору повинна проявлятися у неухильному виконанні його умов, а не декларуватися в межах судового процесу.
ТОВ «Агрофірма «Нива» подало апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026, в якій просить скасувати додаткове рішення повністю та відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а альтернативно — зменшити розмір таких витрат до 3 000,00 грн.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував правило пропорційності та фактично не застосував встановлену ним же неспівмірність витрат позивача. Суд задовольнив лише одну з трьох позовних вимог, тому за правилом пропорційності, передбаченим п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України, заявлена позивачем сума 33 000,00 грн вже за законом мала бути зменшена до 11 000,00 грн (33 000,00/3 = 11 000,00). Після цього суд мав окремо застосувати наслідки встановленої неспівмірності відповідно до ст. 126 ГПК України та додатково зменшити саме цю пропорційно визначену суму. Натомість суд стягнув 13 500,00 грн, тобто суму, більшу за пропорційно допустиму, що свідчить про те, що встановлена судом неспівмірність витрат фактично не була застосована.
Відповідач вказує, що суд змішав два різні правові механізми: пропорційний розподіл витрат за результатом розгляду спору (п. 3 ч. 4 ст. 129 ГПК України) та зменшення витрат через їх неспівмірність (ч. 4 ст. 126 ГПК України). Ці механізми не замінюють один одного і мають застосовуватися послідовно. Додаткове рішення не містить належної мотивації щодо визначення саме суми 13 500,00 грн та не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України.
Степненська сільська рада подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026, в якій просить змінити додаткове рішення в частині розподілу судових витрат та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у повному обсязі — 33 000,00 грн.
Позивач зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального (ст. 627 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 124, 126, 129 ГПК України) права, не врахувавши висновки Верховного Суду з питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, згідно з якою розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини; неврахування умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору.
Позивач також зазначає, що суд безпідставно виключив витрати на підготовку письмових пояснень у розмірі 6 000,00 грн, оскільки право подання письмових пояснень передбачено процесуальним законом, пояснення подавались у відповідь на численні пояснення відповідача, адвокатом витрачено час на їх підготовку, а відтак у позивача виник обов`язок сплатити такі витрати. Апелянт посилається на постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, згідно з якою зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу можливе лише за клопотанням іншої сторони, а суд не може вирішувати це питання з власної ініціативи, та на постанову Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 925/200/22.
Крім того, позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржено до апеляційного суду, і у випадку задоволення апеляційної скарги на основне рішення підлягає зміні розподіл судових витрат, здійснений додатковим рішенням.
Узагальнені доводи учасників провадження у справі:
Степненська сільська рада подала відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма «Нива» на рішення суду першої інстанції, згідно якого вважає доводи апеляційної скарги відповідача необґрунтованими та безпідставними, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Позивач зазначає, що при підготовці позову використано Витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 12.12.2025, сформований з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру, згідно з яким нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 169 381,27 грн, а відповідач не надав витягів, що містять інші значення. Позивач посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22, згідно з якою з моменту початку застосування зміненої нормативної грошової оцінки автоматично змінюються права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, та на постанову від 05.02.2025 у справі № 925/457/23, згідно з якою у таких правовідносинах відсутній обов`язок сторін вносити зміни до договору шляхом укладення додаткової угоди. Позивач вважає, що оскільки титульним володільцем земельної ділянки є орган місцевого самоврядування, правове регулювання виконання договору оренди є тотожним регулюванню для земель державної чи комунальної власності, а доводи апеляційної скарги щодо двох немайнових вимог спростовуються доводами апеляційної скарги самої Степненської сільської ради.
ТОВ «Агрофірма «Нива» подало відзив на апеляційну скаргу Степненської сільської ради на рішення суду першої інстанції, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги та вважає її необґрунтованою. Відповідач зазначає, що апеляційна скарга позивача фактично повторює доводи позову, а позивач неправильно ототожнює грошовий спір із підставами для розірвання договору. Відповідач наголошує на відсутності систематичної несплати орендної плати, оскільки платежі здійснювалися, а спір виник через різний підхід сторін до визначення розміру орендної плати після зміни нормативної грошової оцінки. Часткова сплата при спорі щодо розміру є майновим спором про обсяг зобов`язання, а не систематичною несплатою у розумінні п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України. Відповідач також зазначає, що позивач не довів істотності порушення за правилами ч. 2 ст. 651 ЦК України, не довів конкретної шкоди та її розміру, а розірвання договору є крайнім заходом, непропорційним тяжкості порушення. Крім того, відповідач вказує на невикористання позивачем договірного механізму зміни орендної плати, передбаченого п. 4.6 договору, на особливу правову природу невитребуваних паїв та на серійність аналогічних спорів, у яких часткова спірна недоплата не визнавалася підставою для розірвання договору.
Степненська сільська рада подала відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма «Нива» на додаткове рішення, згідно якого вважає доводи апеляційної скарги відповідача необґрунтованими та безпідставними. Позивач зазначає, що запропонований відповідачем розрахунок зменшення витрат до 3 000,00 грн не передбачений нормами ГПК України, а суд першої інстанції, діючи в межах чинного законодавства та власних повноважень, визначив суму витрат у розмірі 13 500,00 грн. Водночас Степненська сільська рада вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 000,00 грн підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.
ТОВ «Агрофірма «Нива» не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу Степненської сільської ради на додаткове рішення, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Запорізька районна державна адміністрація Запорізької області не скористалася правом подати відзив на апеляційні скарги, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Стефанів Т.В., Кучеренко О.І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026 у справі № 908/35/26. Витребувано з Господарського суду Запорізької області матеріали справи. Розгляд справи визначено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026 у справі № 908/35/26. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційні скарги ТОВ «Агрофірма «Нива» та Степненської сільської ради на рішення суду першої інстанції. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 07.07.2026 о 12:00 год.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 08.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 908/35/26 та об`єднано в одне апеляційне провадження з раніше об`єднаними апеляційними скаргами.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 908/35/26 та об`єднано в одне апеляційне провадження усі чотири апеляційні скарги. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 07.07.2026 о 12:00 год.
07.07.2026 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційних скарг в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню в силу наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026 у справі № 908/35/26, яким позов задоволено частково — стягнуто з відповідача заборгованість з орендної плати у розмірі 34 309,89 грн та судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, а у задоволенні вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку відмовлено, а також додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 908/35/26, яким стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 500,00 грн, а в іншій частині заяви відмовлено.
ТОВ «Агрофірма «Нива» оскаржує рішення суду першої інстанції у повному обсязі, вважаючи, що суд безпідставно застосував аналогію закону та поширив на невитребувані паї імперативний порядок визначення орендної плати для земель державної та комунальної власності, а також просить змінити мотиви відмови у розірванні договору. Степненська сільська рада оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки. Щодо додаткового рішення: ТОВ «Агрофірма «Нива» просить скасувати його повністю або зменшити витрати до 3 000,00 грн, а Степненська сільська рада просить стягнути витрати у повному обсязі — 33 000,00 грн.
З урахуванням доводів і вимог апеляційних скарг, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині неоспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що:
— між Запорізькою районною державною адміністрацією Запорізької області та ТОВ «Агрофірма «Нива» 13.10.2017 укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 2322188600:02:002:0261, площею 21,1000 га, невитребувані (нерозподілені) земельні частки (паї) — сіножаті, розташованої на території Степненської сільської ради за межами населеного пункту з цільовим призначенням 01.01 — для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;
— додатковою угодою від 27.07.2018 змінено строк дії договору оренди на 49 років;
— пунктом 4.2 договору визначено річний розмір орендної плати — 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки;
— пунктом 2.3 договору зафіксовано нормативну грошову оцінку земельної ділянки на дату укладення договору у розмірі 96 439,45 грн;
— пунктом 4.6 договору передбачено перегляд розміру орендної плати у випадку зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки з повідомленням іншої сторони та укладенням додаткової угоди при досягненні згоди;
— спірна земельна ділянка є невитребуваними (нерозподіленими) земельними частками (паями), які не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебувають у розпорядженні відповідних органів;
— з 01.01.2019 повноваження щодо розпорядження нерозподіленими (невитребуваними) земельними ділянками перейшли до сільських, селищних, міських рад;
— ТОВ «Агрофірма «Нива» здійснювало платежі з орендної плати протягом спірного періоду 2019– 2025 років;
— додаткова угода про зміну розміру орендної плати між сторонами не укладалася, з відповідними пропозиціями жодна зі сторін до іншої не зверталася;
— договір оренди є чинним, недійсним не визнавався, право оренди відповідача у встановленому законом порядку не припинене.
За змістом ст.13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За положеннями ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст.11 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Положеннями ст. 627 ЦК України унормовано, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно приписів ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено обов`язковість виконання договору сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Згідно ч.1 ст.762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
За приписами ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст.13 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.21 Закону України «Про оренду землі», розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Відповідно до пп. 14.1 п. 14 ст.147 ПК України, плата за землю обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно п.286.2 ст.286 ПК України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму плати за землю щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а надалі такий витяг подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Згідно п.54.1 ст.54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Відповідно до п.п.288.1-288.4 ст.288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами).
Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства (п. 289.1 ст. 289 ПК України).
Пунктом 289.2 ст.289 ПК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель (Кі), на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік. У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115. Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель, зазначеної в технічній документації з нормативної грошової оцінки земель та земельних ділянок.
07.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 105 «Про проведення загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (далі - Постанова № 105).
Постановою № 105 вирішено провести у 2018 році загальнонаціональну (всеукраїнську) нормативну грошову оцінку земель сільськогосподарського призначення, затверджено Порядок проведення загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення (далі - Порядок), доручено Міністерству аграрної політики та продовольства, Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру забезпечити проведення загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення до 31.08.2018.
16.11.2018 наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 552 «Про затвердження технічної документації із загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення» затверджено технічну документацію із загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, яка набула чинності з 01.01.2019.
Таким чином, з 01.01.2019 відсутня необхідність складання технічної документації з оцінки по окремим земельним ділянкам сільськогосподарського призначення, які виготовлялись для визначення розмірів орендної плати, земельного податку та інших обов`язкових платежів.
Коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років (для сільськогосподарських угідь) визначені Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру на виконання ст.289 ПК України та становлять: 2017 - 2022 роки -1,0, 2023 рік - 1,051, 2024 рік - 1,12.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22, розглядаючи питання належного способу захисту прав органу місцевого самоврядування у випадку зміни нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності, дійшла висновку, що з моменту початку застосування відповідно до п. 271.2 ст. 271 ПК України нового розміру нормативної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності, автоматично змінюються і права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, якщо він визначений у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. Отже, у сторін договору оренди землі відсутній обов`язок вносити зміни до нього шляхом укладення додаткової угоди, оскільки обов`язок сплачувати орендну плату відповідно до зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки виникає у орендаря з моменту початку застосування такої нормативної грошової оцінки.
Наведені обставини свідчать про те, що зі зміною НГО, автоматично змінився й розмір орендної плати земельної ділянки, попри те, що сторони не уклали додаткову угоду до договору.
У даній справі, як правильно встановив суд першої інстанції, договір оренди землі був укладений 13.10.2017, тобто до введення в дію загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення, яка набрала чинності з 01.01.2019. На момент укладення договору сторони визначили річний розмір орендної плати – 10 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на дату укладання договору складало 9643,95 грн.
До 01.01.2019 орендодавцями нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок виступали сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації. Після 01.01.2019 орендодавцями таких ділянок є виключно сільські, селищні, міські ради. З 05.12.2019 Степненська сільська рада стала орендодавцем за спірним договором.
Таким чином, ні Запорізька РДА при укладенні договору, ні позивач як правонаступник не могли розраховувати на отримання орендної плати у розмірі 10 % від нової нормативної грошової оцінки, оскільки на час укладення договору ця оцінка ще не існувала, а її майбутнє запровадження не було визначеним та передбачуваним.
Колегія суддів враховує, що відповідач подавав податкові декларації з плати за землю за 2019– 2025 роки та сплачував орендну плату згідно з умовами договору, з урахуванням індексації, виходячи з НГО земельної ділянки, зазначеної в договорі - 96 439,45 грн.
Заборгованість у розмірі 34 309,89 грн виникла виключно внаслідок незастосування відповідачем нової НГО, про яку позивач не повідомляв відповідача до звернення з позовом до суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2024 у справі № 914/2848/22 сформулювала висновок про те, що з моменту початку застосування зміненої нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної або комунальної власності автоматично змінюються права та обов`язки сторін договору оренди в частині розміру орендної плати, якщо він визначений у відсотковому співвідношенні до нормативної грошової оцінки. Водночас, у цій же постанові Велика Палата зазначила, що до моменту її ухвалення діяла протилежна правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 635/4233/19, згідно з якою зміна НГО є лише підставою для перегляду розміру орендної плати, а не її автоматичною зміною.
Отже, до 05.06.2024 відповідач не міг достовірно знати про обов`язок сплачувати орендну плату у розмірі, визначеному на підставі нової НГО, оскільки судова практика була протилежною. Позивач, у свою чергу, до січня 2026 року, тобто більше ніж через рік після зміни судової практики, не звертався до відповідача з жодними претензіями чи вимогами про сплату орендної плати в іншому розмірі, не пропонував внести зміни до договору, не повідомляв про нову НГО.
Колегія суддів враховує, що визначальним критерієм істотного порушення договору є не сам факт невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, а наслідки такого порушення для потерпілої сторони. Закон пов`язує істотність порушення із завданням стороні таких втрат або негативних наслідків, які значною мірою позбавляють її очікуваного результату від договору. При цьому йдеться не лише про матеріальні збитки чи інші грошові втрати, а й про випадки, коли сторона фактично втрачає можливість використати результат договору або досягти мети його укладення. Саме співвідношення між очікуваним результатом договору та фактичними наслідками його порушення має вирішальне значення для встановлення істотності порушення у розумінні ч.2 ст.651 ЦК України. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2021 у справі № 910/2861/18 та від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування ч. 2 ст. 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.
Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19).
Отже, вирішуючи питання про розірвання договору, суд має забезпечити дотримання балансу інтересів обох сторін договірних правовідносин. Сам по собі факт порушення умов договору не є безумовною підставою для його розірвання, оскільки таке розірвання може спричинити для сторони, яка допустила порушення, непропорційно істотні негативні наслідки у порівнянні з характером допущеного порушення. Саме тому законодавець пов`язує можливість розірвання договору з критерієм істотності порушення та необхідністю оцінки наслідків такого порушення для сторін договору.
При цьому у правовідносинах оренди землі визначальне значення має не лише закон, а й сам договір оренди як основний регулятор взаємних прав та обов`язків сторін щодо користування земельною ділянкою. Відтак, до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні засади цивільного законодавства, закріплені у ст.3 ЦК України, а саме: принципи справедливості, добросовісності та розумності.
З огляду на це, як положення чинного законодавства, так і умови договору оренди землі мають тлумачитися та застосовуватися крізь призму зазначених засад цивільного права. Відповідно, оцінка істотності порушення договору у розумінні абзацу другого ч.2 ст.651 ЦК України повинна здійснюватися з урахуванням принципів справедливості, добросовісності та розумності, які є фундаментальними засадами регулювання приватноправових відносин та спрямовані на забезпечення справедливого балансу прав та інтересів сторін договору.
Позивач наголошує на істотності допущеного відповідачем порушення умов договору оренди землі, що має прояв у систематичній недоплаті орендної плати. Надаючи оцінку істотності вищезазначеного порушення договору, апеляційний суд звертає увагу на такі обставини.
Пунктом 4.6 договору оренди передбачено, що розмір орендної плати переглядається сторонами, зокрема, у випадку зміни нормативної грошової оцінки земельної ділянки. В разі зміни орендної плати на вимогу однієї із сторін, зацікавлена сторона повинна повідомити про це іншу сторону не пізніше ніж за один місяць. При досягненні згоди між сторонами укладається додаткова угода про зміну розміру орендної плати.
Отже, умовами договору передбачено, що зміна НГО земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати та регламентовано дії сторін у такому випадку, а саме: звернення зацікавленої сторони з відповідним повідомленням та укладення додаткової угоди про зміну розміру орендної плати у разі досягнення згоди між сторонами.
Апеляційний суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач як зацікавлена сторона звертався до відповідача з повідомленням про зміну орендної плати, як це передбачено п.4.6 договору. Також сторони зазначили про те, що додаткова угода між ними не укладалась. З відповідними пропозиціями жодна зі сторін до іншої не зверталась.
Суд зауважує, що відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тому він, крім спеціального законодавства, є основним регулятором у відносинах сторін.
Відтак відповідач, керуючись умовами договору, міг цілком розраховувати на те, що позивач повідомить його про зміну НГО та запропонує укладення додаткової угоди, оскільки укладення такої угоди хоча й не є обов`язковою умовою для зміни розміру орендної плати внаслідок зміни НГО (згідно з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду), але й не заборонене, й до того ж передбачене умовами договору, який є діючим та недійсним не визнавався.
З матеріалів справи вбачається, що до 02.01.2026 спір між позивачем та відповідачем щодо розміру орендної плати був відсутній. Позивач не звертався до відповідача з повідомленням про наявність у нього заборгованості та з вимогою її погасити.
Крім того, суд звертає увагу на те, що Витяг про нормативно грошову оцінку, хоча і міг бути отриманий відповідачем, але такого обов`язку договір оренди землі не містить.
Також суд критично ставиться до твердження позивача про те, що для нього несплата орендної плати у повному розмірі сприймається як істотне порушення договору, з огляду на те, що протягом багатьох років позивач жодного разу не звертався до відповідача з відповідними вимогами.
Позивачем не доведено, що відповідач свідомо припускався порушення договору оренди землі. 
Проте колегія суддів зауважує, що навіть за наявності факту недоплати орендної плати, таке порушення не може вважатися істотним у розумінні ч. 2 ст.651 ЦК України, оскільки у даному випадку воно зумовлене, крім іншого, об`єктивною невизначеністю правового регулювання та відсутністю вини відповідача в неналежному виконанні зобов`язання.
Колегія суддів бере до уваги, що встановлена судом заборгованість виникла саме внаслідок різного тлумачення сторонами порядку визначення розміру орендної плати після зміни НГО земельної ділянки. Відповідач не відмовлявся від виконання договору, не припиняв користування земельною ділянкою всупереч її цільовому призначенню та не допускав повної несплати орендних платежів.
Щодо посилань апелянта на систематичність несплати орендної плати як підстави для розірвання договору, колегія суддів звертає увагу, що поняття «систематична несплата» в контексті пункту «д» ч.1 ст.141 ЗК України необхідно розуміти як несплату орендної плати у визначені договором строки без поважних причин. У даному випадку відповідач сплачував орендну плату щороку, проте в меншому розмірі, ніж вимагає позивач на підставі нової нормативної грошової оцінки. Як вже зазначалося, до 05.06.2024 у відповідача були підстави вважати, що він сплачує орендну плату у належному розмірі, згідно з умовами договору та чинною судовою практикою. Після 05.06.2024 позивач не звертався до відповідача з вимогами про сплату орендної плати в іншому розмірі.
З огляду на те, що у цій справі відповідач не допускав повної несплати орендних платежів, а лише вносив орендну плату не у повному розмірі, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі № 918/391/23, апеляційний суд доходить висновку про те, що до правовідносин сторін не підлягає застосуванню норма пункту «д» ч.1 ст.141 ЗК України.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що розмір недоплати автоматично свідчить про істотність порушення. Вирішальне значення має не лише сума заборгованості, а насамперед наслідки такого порушення для орендодавця та співвідношення між тим, на що він обґрунтовано розраховував при укладенні договору, і тим, що фактично отримав.
Не можуть бути прийняті до уваги й посилання апелянта на судові рішення в інших справах, оскільки питання істотності порушення вирішується судом у кожній конкретній справі з урахуванням її фактичних обставин. Висновки суду в інших справах не є преюдиційними для цієї справи і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
З урахуванням вказаного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що враховуючи обставини справи, поведінку сторін та умови договору, порушення відповідачем умов договору не було істотним.
Крім того, стягнення заборгованості з орендної плати, вимога про яке була задоволена місцевим господарським судом, є ефективним та пропорційним способом захисту порушеного права позивача. Цей спосіб захисту повністю відновлює майнові інтереси позивача як орендодавця, оскільки дозволяє отримати усі належні йому кошти за користування земельною ділянкою. Розірвання ж договору оренди, який укладено на строк до 49 років, призведе до втрати для позивача можливості отримувати орендну плату в майбутньому, що не відповідатиме його інтересам. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2025 по справі № 925/457/23.
У разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі, виходячи з балансу інтересів обох сторін.
Встановивши наявність підстав для стягнення недоплаченої орендної плати, місцевий господарський суд забезпечив належний та ефективний захист порушеного права позивача, без застосування крайнього заходу у вигляді розірвання договору. Такий спосіб захисту відповідає принципу пропорційності та забезпечує справедливий баланс інтересів сторін.
Оскільки вимога про повернення земельної ділянки є похідною від вимоги про розірвання договору оренди, а підстав для розірвання договору судом не встановлено, місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив і у задоволенні вимоги про повернення земельної ділянки.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий господарський суд повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою обставин справи та не спростовують висновків суду, викладених у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування або зміни колегія суддів не вбачає.
Матеріали справи свідчать, що відповідачем за період з 2019 по 2025 був сплачений менший розмір орендної плати, оскільки останній враховував нормативну грошову оцінку землі, встановлену п. 2.3 договору оренди землі від 13.10.2017, а саме у розмірі 96 439,45 грн, тобто без урахування щорічної індексованої нормативної грошової оцінки землі.
Відтак, сума несплаченої орендної плати за землю відповідачем за спірний період становить 34 309,89 грн, що дорівнює 34,86% від суми річної орендної плати - 107 017,65 грн, тобто заборгованість становить менше 35%.
З вищенаведеного виходить, що відповідачем були порушені умови договору про оренду землі, але ці порушення мають характер неістотних.
Тому підстави для зміни мотивів відмови у розірванні договору з «відсутності істотності порушення» на «відсутність порушень умов договору оренди земельної ділянки» суд апеляційної інстанції не вбачає.
Проаналізувавши доводи апеляційних скарг щодо незгоди зі змістом додаткового рішення, надаючи оцінку розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу, їх обґрунтованості, співмірності зі складністю справи, витраченому адвокатом часу, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.
Під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у ч.4 ст.126 ГПК України, а саме: співмірністю розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правничу допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.5 - 7, 9 ст.129 ГПК України, а саме: пов`язаністю витрат з розглядом справи; обґрунтованістю та пропорційністю розміру витрат предмету спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі враховуючи, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справи; дій сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотного перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Тобто критерії, визначені ч. 4 ст. 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, з метою наступного розподілу між сторонами за правилами ч. 4 ст. 129 цього Кодексу. Водночас, критерії, визначені ч. 5 ст. 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу усіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
Для включення усього розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до суми відшкодування за рахунок відповідача – ТОВ «Агрофірма «Нива» відповідно до положень ст.ст. 126, 129 ГПК України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.
Слід зазначити, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів. Одночасно, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У даній справі відповідач подав письмові заперечення (відзив) в якому просить відмовити в задоволенні заяви представника Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про стягнення витрат на правничу допомогу по справі № 908/35/26 повністю. Альтернативно, у разі якщо суд дійде висновку про наявність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зменшити загальний розмір таких витрат до 3000,00 грн, а в іншій частині витрати залишити за позивачем.
Суд першої інстанції, оцінивши заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет їх співмірності до складності справи, з урахуванням поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги, необхідності та розумності їх розміру суд зазначає, що витрати, заявлені позивачем до стягнення з відповідача за результатами розгляду справи судом першої інстанції, не повною мірою відповідають обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірним.
Натомість суд першої інстанції визнав обґрунтованими та співмірними наступні витрати: підготовка позовної заяви – 10 000,00 грн, підготовка відповіді на відзив – 5 000,00 грн, участь 05.02.2026 в судовому засіданні Господарського суду Запорізької області у справі № 908/35/26 – 3 000,00 грн; участь 09.03.2026 в судовому засіданні Господарського суду Запорізької області у справі № 908/35/26 – 3 000,00 грн; участь 06.04.2026 в судовому засіданні Господарського суду Запорізької області у справі № 908/35/26 – 3 000,00 грн; участь 06.05.2026 в судовому засіданні Господарського суду Запорізької області у справі № 908/35/26 - 3 000,00 грн. В загальному розмірі 27 000,00 грн.
Щодо підготовки письмових пояснень у справі від 17.03.2026, 24.03.2026, 06.04.2026 по 2 000,00 грн за один документ, суд першої інстанції зауважив, що такі письмові пояснення не є заявами по суті справи, їх підготовка та подання до суду не були необхідними для обґрунтування вимог позивача. Матеріали справи не свідчать про необхідність витрачання адвокатом значного часу на їх підготовку, оскільки пояснення за своїм змістом повторюють доводи, викладені у позовній заяві.
Проаналізувавши наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу детальний опис наданих позивачу послуг та подані документи, враховуючи наявність обґрунтованого клопотання відповідача про неспівмірність заявленого до стягнення розміру витрат на оплату професійної правничої допомоги, виходячи із загальних засад справедливості, розумності, принципу співмірності судових витрат, суд першої інстанції ухвалив зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, визнавши обґрунтованим їх розмір в загальній сумі 13 500,00 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції зменшив витрати з власної ініціативи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, яке було розглянуто судом. Суд діяв у межах повноважень, наданих йому ст.126 ГПК України, та з урахуванням поданого відповідачем клопотання. Крім того, відповідно до ч.9 ст.129 ГПК України, суд може з власної ініціативи зменшити розмір витрат на правничу допомогу, якщо такі витрати є неспівмірними, що кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, де зазначено, що суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції, зменшуючи загальну суму витрат на правничу допомогу до 13 500,00 грн, діяв у межах наданих йому законом повноважень та з дотриманням норм процесуального права. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого господарського суду у цій частині та вважає, що підстави для зміни чи скасування додаткового рішення суду першої інстанції відсутні.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг.
За змістом ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та поданим доказам, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки у зв`язку з відсутністю істотного порушення умов договору. Отже, суд першої інстанції ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду та не можуть бути підставою для скасування постановленого ним рішення. Також на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду суд першої інстанції дійшов правильних висновків при ухваленні додаткового рішення щодо стягнення з відповідача на користь позивача 13 500,00 грн витрат на правничу допомогу. 
Доводи апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» та Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційні скарги на основне та додаткове рішення підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись ст. ст.129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» та Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026 у справі № 908/35/26 - залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 06.05.2026 у справі № 908/35/26 – залишити без змін.
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» та Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області на додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 908/35/26 – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Господарського суду Запорізької області від 21.05.2026 у справі № 908/35/26 – залишити без зміни.
Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційних скарг покласти на апелянтів.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 15.07.2026.

Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя О.І. Кучеренко

Суддя Т.В. Стефанів