Справа № 308/3684/17

Р І Ш Е Н Н Я 
 І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2026 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді – Бенца К.К.,
при секретарі судового засідання – Майор Ю.В.
за участі:
представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 
представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Мотивуючи позовні вимоги зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . Вказує, що квартира АДРЕСА_3 знаходилася у користуванні його сім`ї (матері) з 1962 року. Першочергово право власності на означені квартири їх власниками набуто на підставі ЗУ «Про приватизацію», на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданих Закарпатським виробничим об`єднанням хлібопекарної промисловості. За квартирою АДРЕСА_1 закріплене та знаходиться у постійному користуванні допоміжне приміщення комора, що знаходиться у підвалі будинку. У цьому приміщенні розташовані усі доступи комунікаційних систем квартири, установка по забезпеченню квартири теплом.
Також позивач зазначає, що за квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 закріплені та знаходяться у постійному користуванні сараї позначені цифрами «1» площею 4.9. м.кв., «П» площею 5.8 м.кв.,» Ш» площею 7.9 м.кв., «ІУ»-площею 6.5. м.кв. 
Окремо позивач підкреслює, що квартири розташовані на земельній ділянці, відведеній для обслуговування багатоквартирного будинку АДРЕСА_4 площею 685 м.кв. на підставі рішення Ужгородської міської ради №268 від 22.04.55 р. яка знаходилася у спільному користуванні власників квартир будинку в межах фактичного землекористування, і цей факт підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи № 2539 виготовленої Ужгородським державним підприємством технічної експлуатації станом на 07.07.02 року. 
Зазначає , що рішенням виконкому Ужгородської міської ради № 39 від 25.03.98 р. йому дозволено влаштувати житлові та підсобні приміщення в об`ємі горища над власними квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на підставі Проекту погодженого головним архітектором м. Ужгород від 17.09.98 р. Повідомлення про початок виконання будівельних робіт зареєстровано Інспекцією ДАБК у Закарпатській області 22.05.12 р. за №ЗК 06212079582.
Рішенням № 1430 від 12 вересня 2014 року ХХУ сесії УІ скликання Ужгородської міської ради (п.2.5.) позивачеві надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.0150 га під належними йому на праві власності будівлями та господарськими спорудами з подальшою передачею її у власність.
Позивач також акцентує увагу на тому, що технічна документація на земельну ділянку – проект землеустрою виготовлено у вересні 2014 року, однак через відсутність погодження меж земельної ділянки суміжним землекористувачем – ОСОБА_3 право власності на землю не оформлено. Дане слугувало підставою для звернення позивача до суду та до Ужгородської міської ради, яка рекомендувала позивачеві звернутись до суду у зв`язку з наявністю накладення меж земельних ділянок, які перебувають у власності позивача та ОСОБА_3 . 
ОСОБА_1 вказує, що під час тривалої процедури оформлення ним права власності на земельну ділянку йому стали відомі обставини численного порушення ОСОБА_3 його прав. Земельні ділянки, законність виділення яких оспорює позивач, межують з належними йому на праві власності квартирами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , межі яких з ним не погоджувались, а земельні ділянки 2110100000:01:001:0260 площею 0,0017 га та 2110100000:01:001:0161 площею 0,0081 га, згідно координат земельних ділянок, частково накладаються на належне йому на праві власності нерухоме майно, що порушує його права. Передача усіх вищевказаних земельних ділянок Ужгородською міською радою у власність ОСОБА_3 відбулася "таємно" та незаконно.
Зазначає, що через бездіяльність посадових осіб Ужгородської міської ради щодо погодження меж земельної ділянки, навмисних дій ОСОБА_3 непогодження меж земельної ділянки, межа земельної ділянки , на яку рішенням №1430 від 12 вересня 2014 року ХХУ сесії У1 скликання Ужгородської міської ради (п.2.5) йому надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0150 га під належними йому на праві власності будівлями та господарськими спорудами з подальшею передачею її у власність фактично на місцевості - не встановлена до цього часу.
Вважає, що Ужгородська міська рада чинить йому перешкод у набутті права власності у встановленому законом порядку протягом 2014-2017 р.р.
Позивач вважає що оспорюване ним рішення Ужгордської міської ради №427 УШ сесії УП скликання від 18 жовтня 2016 року є незаконними та підлягають скасуванню з тих підстав що: 
1. Продана гр. ОСОБА_3 земельна ділянка з кадастровим номером №2110100000:01:001:0260 площею 0,0017 га накладаються на земельну ділянку на яку рішенням №1430 від 12.09.2014 року ХХУ сесії УІ скликанняУжгородської міської ради (п.2.5) йому надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0150 га під належними йому на праві власності будівлями та господарськими спорудами з подальшею передачею її у власність, чим порушено ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України щодо його права на приватизацію земельної ділянки під належними йому на праві власності будівлями. 
2.На день ухвалення рішення №427 Ужгородською міською радою від 18.10.2016 року Ужгородській міській раді було відомо про наявний спір, щодо меж земельної ділянки проданої у власність ОСОБА_3 , оскільки земельна ділянка, на яку позивач отримав дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.0150 га під належними йому будівлями та господарськими спорудами (рішення N? 1430 від 12.09.14 р. ХХУ сесії УІ скликання ) не сформована у зв?язку із не вирішенням Ужгородською міською радою спору щодо меж земельної ділянки, саме Ужгородська міська рада до цього часу - з 2014 року не погодила межі земельної ділянки.
3.Формування проданих у власність ОСОБА_3 земельних ділянок відбулось з порушенням прав позивача, як власника нерухомого майна, так які він не погоджував меж цих земельних ділянок. 
Також, позивач вважає що оспорюване ним рішення Ужгородської міської ради №428 УШ сесії УП скликання від 18 жовтня 2016 року є незаконними та підлягають скасуванню з тих підстав що:
Воно порушує право власності позивача. 
Земельна ділянка, яка виділена означеним рішенням розташована безпосередньо під вікнами належних позивачу квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 , а використання таких земельних ділянок буде порушувати права позивача так як буде заблоковано доступ та потрапляння до належних йому квартир сонячного освітлення, що порушує вимоги щодо інсоляції приміщень.
Земельна ділянка передана у власність ОСОБА_3 без дотримання будівельних норм щодо відстані 1 метр, необхідної для обслуговування квартири. 
Вказані землі могли бути передані ОСОБА_3 тільки в порядку ст. 134 ЗК України – шляхом продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).
Продаж земельної ділянки з порушенням приписів ст.ст. 127, 134 ЗКУ порушує його право на участь у земельних торгах.
Посеред земельних ділянок розміщена повітряно-фільтрова шахта бомбосховища, а тому на цю ділянку є ряд обтяжень і обмежень, які забороняють здійснення на ній будівельних робіт. 
Підсумовуючи викладене позивач вважає що вказані рішення міської ради порушують його право власності та право на безпечне проживання у належному йому на праві власності майні. 
З посиланням на викладене позивач вважає вказані рішення міської ради незаконними, відповідно незаконними договори купівлі-продажу земельних ділянок, укладені на їх підставі.
З посиланням на викладене просив суд: 
1.Визнати незаконним та скасувати п.2 рішення УШ сесії УП скликання Ужгородської міської ради № 427 та № 428 від 18 жовтня 2016 року «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу». 
2.Визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,0175 га кадастровий номер 2110100000:01:001:0261, площею 0,0017 га кадастровий номер 2110100000:01:001:0260 по АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, укладені Департаментом міського господарства з ОСОБА_3 на підставі вказаних незаконних рішень Ужгородської міської ради. 
3.Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 0,0175 га кадастровий номер 2110100000:01:001:0261 площею 0.0017 га, кадастровий номер 2110100000:01:001:0260 по АДРЕСА_4 .
4.Стягнути з Ужгородської міської ради на його користь понесені судові витрати. 
27.11.2017 року від позивача на адресу суду надійшла заява про зміну предмету позову, збільшення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України, згідно яких просив суд:
1.Визнати незаконним та скасувати п.2 рішення УШ сесії УП скликання Ужгородської міської ради № 427 та № 428 від 18 жовтня 2016 року «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу». 
2.Визнати недійсними договори купівлі-продажу земельних ділянок площею 0,0175 га кадастровий номер 2110100000:01:001:0261, площею 0,0017 га кадастровий номер 2110100000:01:001:0260 по АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, укладені Департаментом міського господарства з ОСОБА_3 на підставі вказаних незаконних рішень Ужгородської міської ради. 
3.Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельні ділянки кадастровий номер 2110100000:01:001:0284 площею 0.0088 га, та 2110100000:01:001:0285 площею 0.0087 га, утворені внаслідок розподілу земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:01:001:0261 площею 0.0175 га по АДРЕСА_4 .
4.Визнати недійсним рішення У сесії У скликання Ужгородської міської ради № 1513 від 06 серпня 2010 року про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу, укладений на його підставі договір купівлі-продажу від 10.09.10 р.. скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку кадастровий номер 2110100000:01:002:0161 площею 0.0081 гa. 
5.Стягнути з Ужгородської міської ради на його користь понесені судові витрати. 
Мотивуючи заяву про зміну предмету позову, збільшення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України позивач щодо продажу Ужгородською міською радою за договором купівлі-продажу 10.09.10 р. ОСОБА_3 земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:01:002:0161 площею 0.0081 га, у АДРЕСА_4 зазначає, що у технічній документації на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:01:001:0261 в акті погодження меж земельної ділянки суміжними землекористувачами підпис позивача сфальсифіковано, та з цього приводу 08.01.2013 року порушено кримінальне провадження 12013070030000101, досудове розслідування у якому триває. 
Вказує, що формування проданих у власність ОСОБА_3 земельних ділянок кадастровий номер 2110100000:01:001:0260 площею 0.0017 га та кадастровий номер 2110100000:01:002:0161 площею 0.0081 га, у АДРЕСА_4 відбулося з порушенням його прав як власника нерухомого майна.
Окрім того звертає увагу на те, що в порядку визначеному ст. 198 ЗКУ він як суміжний землекористувач та власник нерухомого майна не погоджував межі земельних ділянок. Вважає, що земельна ділянка не могла бути продана для будівництва. 
У відзиві на позов що поданий 11.05.2018 року відповідачами – Ужгородською міською радою та Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради висловлено позицію, що позов є необґрунтованим з огляду на те, що не зважаючи на наявне рішення Ужгородської міської ради №1430 від12.09.2014 року яким надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 з подальшою передачею її у власність , позивачем не дотримано процедуру приватизації даної землі, яка затверджена Постановою КМУ №677 від 26.05.2004 року – не було погоджено проектів землеустрою та відсутнє рішення міськради про передачу у власність земельної ділянки. Констатує, що отримання дозволу на розробку проєкту землеустрою не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду). 
Такою відповідач у відзиву вказує що ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку раніше, ніж позивач отримав дозвіл на розробку проєкту землеустрою та відсутні належні та допустимі докази накладання проектованої земельної ділянки ОСОБА_1 на приватну власність ОСОБА_3 . 
Зазначено, що земельна ділянка 2110100000:01:002:0161 площею 0,0081 га була продана рішенням Ужгородської міської ради N?1513 від 06.08.2010р., на підставі цього рішення укладено договір купівлі-продажу від 10.09.2010р. Позивач стверджує, що межі вказаної земельної ділянки накладаються на межі земельної ділянки на котру позивач у 2014 році отримав дозвіл на розробку проекту землеустрою.
Вказують, що оскільки, гр. ОСОБА_3 звернулася з клопотанням до Ужгородської міської ради з пропозицією придбання земельних ділянок по АДРЕСА_4 , на котрі раніше отримала дозволи на розробку проекту землеустрою, та враховуючи висновок експерта з оцінки землі - сесією Ужгородської міськради були прийняті рішення N?427 та 428 від 18.10.16р. «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу», було сплачено грошові кошти, та укладено договір купівлі-продажу. Тому порушень законодавства в даному випадку не вбачають.
Вказуєть, що посилання позивача на те, що посередині земельних ділянок 2110100000:01:001:0284 та 2110100000:01:001:0285 розміщена повітряно-фільтрова шахта бомбосховища, на цю ділянку є ряд обтяжень і обмежень, які забороняють здійснення на ній будівельних робіт нічим документально не підтвердженні, окрім слів та припущень. Також, нічим документально не підтверджено, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:01:001:0261 площею 0.0175 га поділена на дві з кадастровими номерами 2110100000:01:001:0284 та 2110100000:01:001:0285 та належать ОСОБА_3 .
Окремо відповідач вказав, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:01:001:0246 площею 0,0034 га перебуває у власності територіальної громади м. Ужгорода, а тому доводи позивача про передачу такої у власність ОСОБА_3 є такими що не відповідають дійсності. 
Позиція сторін справи :
У судовому засіданні представник позивача зміенені позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову, збільшення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України. Надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та про зміну предмету позову, збільшення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України від 27.11.2017 року. Зазначила, що позивач є власником квартир АДРЕСА_5 та мав право на виділення земельної ділянки. Наголосила на тому, що рішенням № 1430 від 12 вересня 2014 року ХХУ сесії УІ скликання Ужгородської міської ради (п.2.5.) позивачеві надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.0150 га під належними йому на праві власності будівлями та господарськими спорудами з подальшою передачею її у власність. Технічна документація на земельну ділянку – проект землеустрою виготовлено у вересні 2014 року, однак через відсутність погодження меж земельної ділянки суміжним землекористувачем – ОСОБА_3 право власності на землю не оформлено. Передача усіх земельних ділянок Ужгородською міською радою у власність ОСОБА_3 відбулася "таємно" та незаконно. Продані ОСОБА_3 земельні ділянки 2110100000:01:001:0260 площею 0,0017 га та 2110100000:01:001:0261 площею 0,0081 га, накладаються на земельну ділянку на яку рішенням N? 1430 від 12 вересня 2014 року ХХУ сесії У1 скликання Ужгородської міської ради (п.2.5.) позивачу надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 0.0150 га під належними мені на праві власності будівлями та господарськими спорудами з подальшою передачею її у власність, чим порушено ст. 120 ЗКУ ст. 377 ЦКУ щодо права позивача на приватизацію земельної ділянки під належними йому на праві власності будівлями. Зазначила, що ця земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні позивача та його родини з 1962 р. в об?ємі підвалу, та згідно вищевказаного рішення виконкому Ужгородської міської ради з від 25.03.98 р. в об?ємі горища.
Представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Зазначила, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Вважає, що належним способом захисту прав позивача є витребування земельної ділянки. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Просила суд врахувати правову позицію ВС викладену у постанові від 22.01.2025 року у справі №446/478/19 .
Представник відповідача Ужгородської міської ради в призначене судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив надісланий до суду.
Представник відповідача Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради в призначене судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив надісланий до суду .
Відповідач ОСОБА_4 в призначене судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.
Дана справа перебувала у провадженні суддів Данко В.Й., Шепетко І.О.
Заяви, клопотання.
20.05.2021 року представник відповідачів Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 
01.10.2021 року представник відповідача Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради подав до суду заяву на виконання ухвали суду про витребування документів.
21.10.2021 року представник відповідачів Ужгородської міської ради та Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи. 
06.07.2022 року представник позивача подала до суду клопотання про перенесення розгляду справи.
06.10.2022 року представник відповідача Фаркаш В.Й. подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.
17.01.2024 року представник відповідача Фаркаш В.Й. подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.
28.07.2024 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.
26.11.2024 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду клопотання про приєднання доказів та проведення засідання без їх участі.
26.11.2024 року представник позивача подала до суду клопотання про витребування доказів.
26.11.2024 року представник позивача подала до суду клопотання про розгляд її клопотань без їх участі.
17.12.2024 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду клопотання про розгляд клопотання позивача без їх участі.
17.12.2024 року представник позивача подала до суду клопотання про витребування доказів.
17.12.2024 року представник позивача подала до суду клопотання про долучення доказів.
19.03.2025 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду заяву на виконання ухвали суду про витребування доказів.
19.03.2025 року представник позивача подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.
29.07.2025 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.
18.09.2025 року представник позивача подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.
23.12.2025 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду клопотання про долучення доказів на виконання ухвали суду про витребування доказів.
29.01.2026 року представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи.
В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:
26.08.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
26.11.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. залучено до участі у справі співвідповідача ОСОБА_4 
17.12.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
19.03.2025 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Бенца К.К. задоволено частково клопотання представника позивача про витребування доказів.
Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті , суд приходить до наступного.
За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Фактичні обставини справи:
Судом встановлено, що згідно свілоцтва про право на спадщину за законом , посвідченого державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Бучацька Л.В. вбачається, що спадкоємцем майна гр. ОСОБА_6 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 – син. Спадкове майно складається з квартири, що знаходиться в АДРЕСА_6 ; 1/4 частини квартири, що знаходиться в АДРЕСА_7 , автомашини марки «Daimler-Benz 190E» 1985 року випуску д.н.з. НОМЕР_1 , грошових заощаджень з належними відсотками та компенсаціями. 
Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5651961 від 01.12.2004 року квартира за адресою: АДРЕСА_7 на праві приватної спільної часткової власності в розмірі 1/4 частки належить ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №81545326 від 01.03.2017 року, вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_7 на праві приватної спільної часткової власності в розмірі 1/4 частки належить ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що згідно витягу з рішення Ужгородської міської ради XXV сесії VI скликання від 12.09.2014 року №1430 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» вирішено надати дозвіл на розробку проектів відведення земельних ділянок з подальшою передачею їх у власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 .
Судом встановлено, що згідно рішення Ужгородської міської ради VІІІ сесії VIІ скликання від 18.10.2016 року №427 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» вирішено затвердити вартість земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:01:001:0260) площею 0,0017 га по АДРЕСА_4 у сумі 6525,96 грн. з розрахунком 383,88 грн. за 1 кв.м. відповідно до висновку експертів від 20.07.2016 року та продати гр. ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0017 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 
Судом встановлено, що згідно рішення Ужгородської міської ради VІІІ сесії VIІ скликання від 18.10.2016 року №428 «Про приватизацію земельної ділянки несільськогосподарського призначення шляхом викупу» вирішено затвердити вартість земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:01:001:0261) площею 0,0175 га по АДРЕСА_4 у сумі 62844,25 грн. з розрахунком 359,11 грн. за 1 кв.м. відповідно до висновку експертів від 20.07.2016 року та продати гр. ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0175 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 .
Судом встановлено, що згідно листа Ужгородської міської ради №ко-05625у від 01.12.2016 року вбачається, що 10.11.2016 року на засіданні комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства по зверненню гр. ОСОБА_7 щодо погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_8 визначено залучити ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», якому доручено розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж сформованих земельних ділянок в натурі (на місцевості). Рекомендовано укласти договір між гр. ОСОБА_7 та ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Оплату за виконання робіт покладено на заявника.
Судом встановлено, що згідно листа Ужгородської міської ради №В-05981/0606 від 12.12.2016 року вбачається, що на засіданні комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства було розглянуто 10.11.2016 р. повторне звернення гр. ОСОБА_7 щодо погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_4 9/3-4 у зв?язку з відмовою у погодженні меж суміжним землекористувачем ОСОБА_3 , вирішено призначити комісію з виїздом на місце, залучити до засідання комісії незалежних геодезистів для винесення меж в натурі (на місцевості) уже сформованих земельних ділянок.
Відповідно до протоколу, комісія вирішила: Залучити незалежну землевпорядну організацію ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Доручити ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж сформованих земельних ділянок в натурі (на місцевості). Рекомендувати укласти договір між гр. ОСОБА_7 та «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Оплату за виконання робіт покласти на заявника.
Рішенням сесії Ужгородської міської ради від 18.10.2016 року гр. ОСОБА_3 викуплено земельну ділянку площею 0,0017 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_4 .
Судом встановлено, що 12.05.2017 року було складено протокол № 22 виїзного засідання комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства , згідно якого за повторним зверненням гр. ОСОБА_7 щодо погодження меж земельної ділянки по АДРЕСА_4 , 9/3-4 у зв?язку з відмовою у погодженні меж суміжним землекористувачем ОСОБА_3 було вирішено: за результатами виносу поворотних точок земельних ділянок по АДРЕСА_4 рекомендувати ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» подати технічний звіт на розгляд комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства.
Як встановлено судом, Технічна документація на земельну ділянку - проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 виготовлено у вересні 2014 р. землевпорядною організацією Закарпатською філією ДП «Укрспецзем».
Судом встановлено, що 10.09.2010 року між Ужгородською міською радою та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 для змішаного використання житлової забудови та комерційного використання загальною площею 81 кв.м., з кадастровим номером 2110100000:01:002:0161, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Єгер Н.Д. за №2856. 
Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру правочинів №8982177 від 10.09.2010 року відчужувачем земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:01:002:0161 є Ужгородська міська рада, а набувачем ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що 10.11.2016 року між Ужгородською міською радою та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 0,0175 га з кадастровим номером 2110100000:01:001:0261, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за №2227. 
Судом встановлено, що 10.11.2016 року між Ужгородською міською радою та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 0,0017 га з кадастровим номером 2110100000:01:001:0260, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кішкіним Д.В. за №2228. 
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №405286767 від 25.11.2024 року, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:01:001:0284, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 12.07.2017 року.
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №403203776 від 11.11.2024 року, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:01:001:0261, площею 0,0175 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №403216179 від 11.11.2024 року, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:01:001:0285, площею 0,0087 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 12.07.2017 року.
Судом встановлено, що 12.07.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 0,0087 га з кадастровим номером 2110100000:01:001:0285, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Йосипчук К.П. за №533. 
Нормативно-правове обґрунтування :
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно зі статтями 15, ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Звертаючись до суду з позовом, Позивач, як на підставу своїх порушених прав послався зокрема на те, що земельну ділянку, на якій знаходиться належні йому на праві власності квартири, незаконно передано у приватну власність Відповідачки на підставі рішень Ужгородської міської ради, чим порушується його майнове право на приватизацію вказаної земельної ділянки.
Право власності на частину квартири АДРЕСА_3 та квартира АДРЕСА_1 перейшло до позивача на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане державним нотаріусом Першої ужгородської державної нотаріальної контори Бучацькою Л.В. серії ВВС №540918 від 27.05.2004 року. 
Зі змісту вказаного свідоцтва судом встановлено, що право власності у спадкодавця – ОСОБА_6 на належну нерухомість виникло – на квартиру АДРЕСА_1 – 26.06.1997 року, а на частину квартири АДРЕСА_3 – 02.08.1996 року. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині першій статті 9 ЗК Української РСР (в редакції Закону від 22 червня 1993 року – виникнення прав власності на нерухомість у спідкодавця) передбачено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 17 ЗК Української РСР (в редакції Закону від 22 червня 1993 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.
У частині першій статті 23 ЗК Української РСР (в редакції від 22 червня 1993 року) визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до частини першої статті 30 ЗК Української РСР (у редакції Закону від 22 червня 1993 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.
Згідно з частиною 5 статті 120 ЗК України (у редакції Закону від 27 квітня 2004 року (дата отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину 27.05.2004 року ) При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.
У постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), Велика Палата Верховного Суду зазначила, що перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (пункти 8.16, 8.17).
Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Враховуючи вказані норми Законів та правові висновки Верховного Суду, розглядаючи цю справу, суд вважає що права позивача порушені з огляду на наступне: 
Як встановлено судом і підтверджується самими сторонами справи, 08.09.2016 на засіданні комісії, було вирішено призначити комісію з виїздом на місце. 15.09.2016 відбулося виїзне засідання комісії, на якому рекомендовано залучити до засідання комісії незалежну землевпорядну організацію.
Далі - 10.11.2016 на засіданні комісії, було рекомендовано залучити ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», якому доручено розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж сформованих земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також рекомендовано укласти договір між гр. ОСОБА_7 та ДП «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Відтак, 12 травня 2017 року, за результатами виносу поворотних точок земельних ділянок по АДРЕСА_4 рекомендовано ДП «Закарпатський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» подати технічний звіт на розгляд комісії з вирішення земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання добросусідства. 26.10.2017р. беручи до уваги технічний звіт щодо винесення меж сформованих земельних ділянок, розроблений ДП «Закарпатський науково дослідний та проектний інститут землеустрою», рекомендовано вирішувати наявний майновий спір в суді.
Зі змісту вказаного вище технічного звіту що поданий ДП «Закарпатський науково дослідний та проектний інститут землеустрою» вбачається, що при проведенні геодезичних робіт було виявлено: межі земельної ділянки занесеної до бази даних Державного земельного кадастру з кадастровим номером 2110100000:01:001:0260 гр. ОСОБА_3 , та кадастровим номером 2110100000:01:002:0161 гр. ОСОБА_3 перетинаються із межами земельної ділянки, що проходять по стіні будівлі гр. ОСОБА_1 , також земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:01:002:0161 гр. ОСОБА_3 охоплює частину будинковолодіння будинку АДРЕСА_4 , це відображено на картографічних матеріалах.
Окрім цього даним звітом також констатовано, що Земельні ділянки за кадастровими номерами 2110100000:01:001:0284- пл. 0,0088га та 2110100000:01:001:0285 пл. 0,0087га які утворилися внаслідок поділу ділянки 2110100000:01:001:0261 пл. 0,0175га розташовані вздовж будинку АДРЕСА_4 ; точка № НОМЕР_2 , №2110100000:01:001:0284 паралельно будинку АДРЕСА_4 на відстані 0,60м; точка № НОМЕР_3 , №2110100000:01:001:0284 паралельно будинку АДРЕСА_4 на відстані 0,62м.
Суд враховує даний технічний звіт як належний та допустимий доказ так як такий виконувався сертифікованою організацією, за рекомендацією відповідачів і такий містить чіткі та повні матеріали які дозволяють встановити місце розташування усіх земельних ділянок які фігурують у даному спорі. 
Таким чином, при розгляді даної справи судом встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 2110100000:01:001:0260 гр. ОСОБА_3 , та 2110100000:01:002:0161 гр. ОСОБА_3 накладаються на земельну, на якій розміщена нерухомість позивача, що є перешкодою для внесення відомостей про його земельну ділянку під цією забудовою до Державного земельного кадастру та отримання позивачем правовстановлюючого документа на неї, а відтак порушується його право на землю під належною йому на праві власності нерухомістю, а це нівелює принцип цілісності об`єкту нерухомості з земельною ділянкою, який описаний вище. 
За таких обставин суд погоджується з доводами позивача стосовно наявності його порушеного права в цій частині.
Однак, частиною 4 статті 263 ЦПК України унормовано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналогічна за змістом норма міститься і в частині 6 статті 13 ЗУ "Про судоустрій та статус суддів".
Так, в постанові Великої Палати Верховного суду по справі №446/478/19 від 22 січня 2025 року зроблено висновок про те, що скасування рішення органу місцевого самоврядування не поновить порушене право або законний інтерес позивача так як оскаржуване рішення вичерпало свою дію. 
Щодо вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, то у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що Позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].
За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння (користування) земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на частину земельної ділянки яка знаходиться безпосередньо під об`єктами нерухомості належними Позивачеві).
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на частину земельної ділянки яка знаходиться безпосередньо під об`єктами нерухомості належними Позивачеві.
На думку суду, Позивач має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на земельну ділянку відносно якої у нього є право користування. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).
Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що Відповідач буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку під нерухомістю Позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання якої у власність Відповідача не оспорюється. Таке втручання не може визнаватися законним.
Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку, що знаходиться у користуванні позивача – під його нерухомим майном.
Поряд з цим, суд констатує наступне: особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19).
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.
Враховуючи що судом фактично встановлено наявність порушеного права позивача, однак ним обраний неналежний (неефективний) спосіб захисту, за таких обставин в позові слід відмовити з цієї підстави.
Поряд з цим, суд не приймає до уваги посилання позивача щодо наявності порушення його прав фактом реєстрації права власності ОСОБА_3 на земельні ділянки кадастровий номер 2110100000:01:001:0284 площею 0.0088 га, та 2110100000:01:001:0285 площею 0.0087 га так як такі будуються на припущеннях. Посилання позивача що при забудові будуть порушені норми інсоляції його помешкання виходить за межі доказування у даній справі і не підтверджено належними та допустимими доказами. Також суд погоджується з позицією відповідача, що процедура забудови земельної ділянки та процедура виділення її у власність суттєво відрізняються, регламентовані різними нормативно-правовими актами та мають різні процеси оскарження. 
Інші доводи позивача не доведені належними та допустимими доказами. 
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду на перед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожногодоказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок доказів вїхсукупності.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Суд вважає, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимогист. 81 ЦПК України- кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість,достовірність та достатність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному,об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних усправі доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав та мотивів викладених вище.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргу ментів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Щодо розподілу судових витрат
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з встановлених вище обставин, суд не знаходить підстав для розподілу судових витрат, оскільки при відмові в задоволенні позовних вимог, відповідно до змісту вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись, ст.ст. 2, 13, 82, 141, 142, 178, 255, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст.386, 387, 396 ЦК України, ст. стт. 23, 120, 152 ЗК України суд,-
У Х В А Л И В :
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради, Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_7 );
Відповідач – Ужгородська міська рада (місцезнаходження: м. Ужгород, пл. Поштова,3);
Відповідач – Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради (місцезнаходження: м. Ужгород, пл. Поштова,3);
Відповідач – ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_9 );
Відповідач – ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована : АДРЕСА_10 ).
Дата оголошення рішення 13.07.2026 року о 09 год 00 хв. у звязку із зайнятістю судді 10.07.2026 у розгляді кримінальної справи.
Суддя Ужгородського 
міськрайонного суду К.К. Бенца