Справа № 173/1183/25
Провадження №2/173/75/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
31 липня 2026 року  м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді      Кожевник О.А.,
за участю секретаря судового засідання   Голованьової К.С.,
позивача 1        ОСОБА_1 ,
позивача 2        ОСОБА_2 ,
представника позивачів       ОСОБА_3 
відповідача        ОСОБА_1 ,
третьої особи        ОСОБА_4 ,
представника відповідача та третьої особи    ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням
ВСТАНОВИВ:
До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач на даний час користується майном, в тому числі домоволодінням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , яке є предметом спору цивільної справи № 173/1169/24, що знаходиться на розгляді у Верхньодніпровському районному суді Дніпропетровської області по справі про розподіл майна.
Зазначили, що іншого житла не мають та вимушені проживати у квартирі матері (бабусі позивача 2). За їхніми твердженнями, спірний житловий будинок, загальною площею 193,0 кв. м та житловою площею 86,7 кв. м, є достатнім для спільного проживання, а тому відсутні перешкоди для їх вселення та користування ним.
Позивач 1 зазначила, що вселилася до спірного будинку за згодою та на запрошення свого чоловіка – власника будинку ОСОБА_7 , набула право користування ним як член сім`ї власника, брала участь у добудові будинку, після введення його в експлуатацію у 2004 році зареєструвала у ньому своє місце проживання та тривалий час проживала разом із сім`єю. При цьому після розірвання шлюбу у 2019 році була змушена залишити будинок та проживати у своєї матері. Вказала, що вважає спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в межах іншої цивільної справи № 173/1169/24 заявила вимоги про визнання за нею права власності на частину цього майна.
Позивач 2 зазначила, що проживала у спірному будинку з дитинства, вселилася до нього як дочка власника після завершення його будівництва, у 2007 році зареєструвала у ньому своє місце проживання та користувалася окремою житловою кімнатою. У вересні 2018 року у зв`язку з навчанням у закладі вищої освіти зареєструвала місце проживання у гуртожитку, однак вважала, що право користування спірним будинком за нею збереглося, оскільки її відсутність була пов`язана виключно з навчанням.
ОСОБА_6 зазначила, що набула право користування житловим приміщенням у спірному житловому будинку як член сім`ї власника, оскільки вселилася до нього у неповнолітньому віці як дочка власника. Крім того, вона зазначила, що є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька, у встановленому законом порядку прийняла спадщину та вважає, що має право користуватися спірним будинком, у тому числі для власного проживання.
Також позивачі вказали, що після смерті ОСОБА_7 14 листопада 2020 року відповідач одноособово користується спірним будинком, не допускає їх до нього, перешкоджає у користуванні житлом та особистими речами, які залишилися у будинку, не дозволяє вселитися та, за їхніми твердженнями, висловлює на їхню адресу погрози.
У зв`язку із зазначеним позивачі просять усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_1 , у користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_6 житловим приміщенням, вселивши їх до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з цим, позивачі просять зобов`язати ОСОБА_1 передати їм ключі від вхідних дверей зазначеного житлового будинку.
Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді ОСОБА_8 .
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_8 від 16.05.2025 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче засідання.
Розпорядженням керівника апарату суду № 370 від 16.06.2025 на підставі рішення ВРП від 05.06.2025 "Про звільнення судді ОСОБА_8 у відставку" призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.07.2025 справу розподілено судді Кожевник О.А.
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2025 року справу прийнято до свого провадження зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
11 вересня 2025 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого останній зазначає таке.
15 грудня 2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб. У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька – позивач 2.
За твердженням відповідача, у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, різними поглядами на сімейне життя, ведення спільного господарства та виховання дитини подружні відносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 фактично припинилися у січні 2018 року. Вказані обставини, як зазначає відповідач, були встановлені рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року у справі про розірвання шлюбу.
Також відповідач зазначив, що 18 лютого 2019 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, а рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року у справі № 173/445/19 шлюб між ним та позивачем 1 було розірвано. 
Крім того, відповідач стверджував, що з січня 2018 року ОСОБА_1 припинила проживання у спірному житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .
Також відповідач зазначив, що ОСОБА_6 проживала у спірному будинку до 05 січня 2019 року. За його твердженням, 05 січня 2019 року позивачі, скориставшись відсутністю ОСОБА_7 , викрали належне йому майно. З того часу ОСОБА_9 не проживає в будинку.
Відповідач також послався на те, що за вказаним фактом ОСОБА_7 звернувся до органів поліції, у зв`язку з чим було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 КК України. При цьому відповідач зазначив, що в подальшому кримінальне провадження було закрито у зв`язку з досягненням між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 домовленості щодо мирного врегулювання конфлікту та добровільного поділу майна подружжя.
Відповідач зазначив, що під час врегулювання конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 досягнута домовленість, відповідно до якої ОСОБА_7 відмовився від претензій щодо, як стверджує відповідач, викраденого майна та припинив подальше кримінальне провадження, а ОСОБА_1 , зі свого боку, відмовилася від будь-яких майнових претензій до ОСОБА_7 та від поділу спільного майна подружжя. За твердженням відповідача, свідками досягнення такої домовленості були він сам, третя особа та ОСОБА_10 .
Також відповідач вказував, що поведінка позивачів негативно вплинула на стан здоров`я ОСОБА_7 , який після тривалої хвороби помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, відповідач зазначив, що ОСОБА_6 незважаючи на те, що їй було відомо про тяжкий стан здоров`я батька, не відвідувала його та не надавала йому допомоги.
За твердженням відповідача, у період хвороби ОСОБА_7 і до дня його смерті догляд за ним, придбання лікарських засобів, організацію поховання та облаштування місця поховання здійснювали відповідач і третя особа, а в подальшому відповідач встановив на його могилі пам`ятну стелу.
Відповідач зазначив, що з січня 2018 року позивач 1 припинила проживання у спірному будинку та після розірвання шлюбу проживає у квартирі своєї матері. Також, за його твердженням, після розірвання шлюбу позивач 1 не зверталася до суду з позовами про поділ майна подружжя чи вселення до будинку, що, на його думку, свідчить про досягнення між нею та ОСОБА_7 домовленості щодо добровільного врегулювання майнових питань.
Крім того, відповідач вказував, що після подій ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 до смерті батька у спірному будинку не проживала, а на час розгляду справи проживає та навчається в іншому місті.
Також відповідач зазначив, що вселився до спірного будинку на прохання ОСОБА_7 , проживав разом із ним, брав участь в облаштуванні будинку, а після смерті батька за власні кошти здійснював його поліпшення. За його твердженням, під час тяжкої хвороби ОСОБА_7 саме він і третя особа доглядали за ним, забезпечували лікування та організували поховання, тоді як позивачі участі у цьому не брали. Також відповідач зазначив, що наступного дня після поховання ОСОБА_7 позивачі намагалися вселитися до спірного будинку.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що спільне проживання позивачів із ним та третьою особою у спірному будинку є неможливим.
На обґрунтування своєї позиції відповідач вказував, що не має іншого житла, оскільки у належній йому квартирі проживають його колишня дружина, донька та колишня теща. Також він зазначив, що створив нову сім`ю та проживає разом із цивільною дружиною у спірному будинку. Крім того, у будинку проживає третя особа, яка через похилий вік та стан здоров`я потребує його догляду і не має іншого житла.
Відповідач також стверджував, що між ним, третьою особою та позивачами склалися неприязні стосунки, які, на його думку, унеможливлюють їх спільне проживання. Крім того, він зазначав, що змушений проживати у спірному будинку для догляду за господарством, забезпечення схоронності будинку та спадкового майна до вирішення спору щодо його поділу.
Також відповідач посилався на значний розмір комунальних витрат на утримання будинку та неможливість, на його думку, визначення порядку їх розподілу між сторонами до вирішення спору про поділ майна. Крім того, відповідач зазначив, що спірний будинок був збудований батьками його матері та третьою особою разом із чоловіком, у зв`язку з чим вважає його родинним будинком.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначила, що 01 січня 2018 року колишній чоловік вигнав її з будинку з чотирма пакетами, при цьому погрожуючи фізичною розправою, проте донька залишилася проживати з батьком. Через рік позивач забрала доньку та звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів. При цьому питання щодо розподілу майна не ставилося, оскільки батько обіцяв придбати доньці (позивачу 2) квартиру. Повідомила, що в 2020 році зверталися до відповідача щодо вселення у будинок та розподілу майна разом з ОСОБА_6 – позивачем 2. Відповідач одноосібно користується вказаним житлом, однак, вони з донькою також мають там проживати. Позивач розповіла, що у 2003 році продала свою квартиру, а померлий чоловік належну йому квартиру подарував сину – відповідачу ОСОБА_1 . Вказала, що з померлим у відносинах перебували з 1996 року. Будувати будинок він не міг, оскільки перебував під вартою за звинуваченням у вимаганні.
Позивач ОСОБА_11 зазначила, що у 2018 році залишилася проживати разом з батьком, однак відчувала себе служницею поряд з батьком та його співмешканкою. Рішення піти від батька прийняла в той час, коли останній привів співмешканку в будинок. Зазначила, що нічого не крали, а з будинку забрали тільки свої речі. Під час сварки щодо повернення ОСОБА_6 додому батько вдарив її. Повідомила про те, що після смерті батька, який помер від захворювання COVID-19, прийшли до будинку, щоб забрати речі, однак відповідач спустив на них з матір`ю собаку.
Представник позивача у судових дебатах зазначила, що ОСОБА_1 вселилася до спірного будинку як дружина власника ОСОБА_7 , а ОСОБА_6 проживала у ньому як його дочка. Позивачі тривалий час проживали у спірному будинку однією сім`єю з власником, були зареєстровані за його адресою та набули право користування житлом відповідно до статті 156 Житлового кодексу України.
Після припинення сімейних відносин право користування житлом не припинилося, оскільки частина четверта статті 156 ЖК України прямо передбачає, що припинення сімейних відносин із власником не позбавляє колишнього члена сім`ї права користування житлом. 
Відповідач безпідставно перешкоджає позивачам у користуванні житлом, не допускає їх до будинку та відмовляється передати ключі, при цьому не заявив зустрічних вимог про визнання позивачів такими, що втратили право користування житлом.
Доказів наявності у позивачів іншого постійного житла відповідачем не надано. Натомість спірний будинок є їх єдиним місцем проживання. ОСОБА_6 була відсутня у будинку виключно у зв`язку з навчанням, що є поважною причиною та не припиняє права користування житлом. ОСОБА_1 залишила будинок вимушено внаслідок сімейного конфлікту, не маючи наміру відмовитися від свого права користування, що підтверджується матеріалами кримінального провадження та іншими доказами у справі.
Крім того, між сторонами існує невирішений спір щодо права власності на будинок, оскільки ОСОБА_1 заявила вимоги про визнання права власності на частину будинку як спільного сумісного майна подружжя, а ОСОБА_6 є спадкоємицею першої черги та заявила спадкові права на спірне майно. За таких обставин одноособове користування відповідачем усім будинком є неправомірним та порушує право позивачів на житло, гарантоване законодавством України та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У судовому засіданні відповідач зазначив, що позов передчасний, оскільки не визначено долі власників, а спірний житловий будинок взагалі належить його батькові та першій дружині. Зазначив, що спільне проживання через існуючий конфлікт є неможливим. Вказав на те, що донька ОСОБА_9 зрадила батька, наговорювала на нього, а в момент його смерті перебувала на танцях. Повідомив про факт крадіжки з житлового будинку. Сестра ОСОБА_12 проживала в різних місцях, а на даний час проживає в Києві. За батьком доглядав відповідач, а після його смерті позивачі навіть не запропонували йому допомогти. Зазначив про те, що будинок будували його бабуся та батьки, а позивачі до будинку не мають жодного відношення. Вказує на те, що вселення в будинок є неможливим. Оскільки в будинку тільки дві спальні і зала.
Представник відповідача та третьої особи, адвокат Богачова Н.П. у судових дебатах пояснила, що 15 грудня 2000 року між ОСОБА_7 та Позивачем-1 зареєстровано шлюб, від якого народилася донька – Позивач-2, ОСОБА_6 . Шлюбні відносини між подружжям фактично припинилися у січні 2018 року. З січня 2018 року Позивач-1 фактично припинила проживання у спірному будинку, а Позивач-2 проживала у ньому до 05.01.2019. За твердженням представника відповідача та третьої особи, цього дня позивачі, скориставшись відсутністю власника, вивезли з будинку належне йому майно, у зв`язку з чим ОСОБА_7 звернувся до поліції, за результатами чого було зареєстровано кримінальне провадження. Крім того, відповідач зазначає, що після припинення спільного проживання Позивач-2 залишила будинок та проживала разом із Позивачем-1. Також стверджує, що під час тяжкої хвороби ОСОБА_7 позивачі не брали участі у догляді за ним, тоді як догляд, поховання та облаштування місця поховання здійснювали відповідач і третя особа. Вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Представник третьої особи додала також, що ОСОБА_1 самостійно покинула домоволодінні ще у січні 2018 року, факт чого встановлено у судовому засіданні під час розгляду справи про розірвання шлюбу. Розповіла, що під час перебування власника житла за кордоном позивачі здійснили крадіжку, за фактом чого ініційовано кримінальне провадження, після чого з будинку добровільно виселилася ОСОБА_9 . Вказує на те, що доводи позивача про побиття не підтверджено жодними доказами.
Третя особа в судовому засіданні розповіла, що спірний будинок будувала разом зі своїм чоловіком. На її думку ОСОБА_9 має юридичні права, оскільки проживала разом з її покійним сином, тобто зі своїм батьком, 18 років.
Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 повідомив, що за життя ОСОБА_7 у його дружини ОСОБА_13 та сина ОСОБА_14 були не приязні стосунки. Зазначив, що покійний за життя мав на меті переїхати жити в іншу квартиру, а спірний будинок лишити сину ОСОБА_14 . Повідомив, що донька ОСОБА_9 проживала разом з батьком до моменту скоєння крадіжки. Свідок зазначив, що в будинку часто неохайно та брудно, оскільки позивач 1 – ОСОБА_1 часто нагадувала померлому про те, що вона не має нічого там робити, оскільки не є власницею будинку, тому прибирати не буде. Після того як дружина залишила ОСОБА_14 , останній був змушений звернутися до послуг спеціалістів з клінінгу для підтримання належного санітарного стану житла та забезпечення його належного утримання. Повідомив про те, що у спірний будинок позивач 1, разом з донькою – позивачем 2 та її чоловіком заселилися приблизно у 2005 році. Свідок зазначив, що причиною розлучення між померлим та позивачем 1 стали неприязні стосунки з сином померлого – відповідачем по справі та неузгодження питання щодо ведення господарства. На даний час в будинку проживає дружина відповідача та третя особа – мати померлого. Фактів домашнього насилля свідок не спостерігав. У період навчання на літніх канікулах донька ОСОБА_9 не приїздила до батька, як і на час його хвороби.
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні повідомив про те, що за декілька років до розлучення ОСОБА_1 не проживала з чоловіком, йшла на якийсь час а потім поверталася, а коли той полетів за кордон, приїхала і забрала речі. За доводами свідка померлий ОСОБА_14 не був конфліктною особою по відношенню до дружини та доньки, а за деякий час до його смерті свідок зустрів в одному із ресторанів міста доньку ОСОБА_9 – позивача 2, яка на запитання свідка повідомила, що батько для неї помер ще два роки тому. До смерті ОСОБА_14 позивачі не виявляли спроб щодо вселення в будинок. До родичів померлого позивач 1 ставилася не приязно. Про фізичне насилля з боку померлого щодо позивача 1 свідок не знає. На момент знайомства з померлим у 2015 році, дружина ОСОБА_13 з ним не проживала., оскільки між ними був конфлікт. Повідомив, що померлий був ображений на доньку.
Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні повідомила, що ОСОБА_1 самостійно покинула будинок через те, що не бажала проживати з померлим. Свідок пам`ятає два випадки коли позивач 1 йшла з дому, вперше це було ще у 2012 році. Повідомила про те, що між відповідачем та ОСОБА_17 завжди були відсутні дружні стосунки, а остання ніколи не раділа приходу відповідача. Зазначила, що донька покидала будинок зі словами «мені такий батько не потрібен», та за весь час не потелефонувала та не поцікавилась як у батька справи. А перед смертю покійний не виявляв бажання говорити з донькою. Свідок зазначила, що позивачі після похорон прийшли до будинку та планували вселитись, а після невдалої спроби з`явились до будинку через тиждень з поліцією. Коли відповідач намагався вирішити все мирним шляхом, позивачі заявили, що заберуть все. На даний час третя особа – бабуся відповідача, проживає разом з відповідачем під наглядом відповідача, а вселення позивачів через неприязні відносини є неможливим. На момент вивозу спільного майна з будинку, спору про розподіл майна не було. Повідомила про обставини, що колись за життя, ОСОБА_7 помітив запит на здійснення транзакцій з його банківських карток, після чого заблокував останні. У 2004 році ОСОБА_1 категорично відмовлялася переїжджати до необлаштованого будинку та погодилася на переїзд лише після наполегливих прохань і переконань свого чоловіка. Свідок повідомила суду обставини розірвання першого шлюбу померлого, зазначивши, що останній не проявляв агресивної поведінки, а розірвання шлюбу було зумовлене тим, що подружжя створило сім`ю у надто молодому віці, що в подальшому призвело до припинення шлюбних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або ос пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши сторони, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_6 з 04 вересня 2018 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією відповідного витягу з реєстру територіальної громади від 01 липня 2024 року.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 15 грудня 2000 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрували шлюб.
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 02 жовтня 2023 року був ОСОБА_7 , на підставі Договору дарування АВА № 522254 р. № 251, 08 квітня 1999 року, незакінченого будівництвом будинку.
З Акту Державної технічної комісії по прийманню в експлуатацію індивідуального житлового будинку, господарських та побутових споруд вбачається, що 21 квітня 2003 року будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 прийнято в експлуатацію.
Відповідно до копії будинкової книги, яка знаходиться у розпорядженні ОСОБА_7 , ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14 травня 2007 року.
Згідно з Актом від 21 серпня 2025 року у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 разом зі своєю бабусею ОСОБА_4 та здійснює догляд за будинком та майном, проводить поточні ремонтні роботи за власний рахунок. ОСОБА_4 у вказаному будинку проживає з вересня 2022 року.
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 08 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_18 укладено шлюб.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_18 розірвано, що підтверджується копією відповідного рішення у справі № 173/1053/23.
ОСОБА_1 належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , у якому відповідно до відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданому Верхньодніпровською міською радою 10 вересня 2025 року, зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Тобто, доводи відповідача, що у його квартирі проживає троє осіб – його колишня дружина, донька та матір дружини не знайшло своє підтвердження у матеріалах справи.
Відповідно до Довідки від 14 серпня 2025 року, виданої головою правління ОСББ «Славетний дім», ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_7 не проживає за адресою АДРЕСА_3 з жовтня місяця 2020 року.
Згідно з Актом обстеження нерухомого майна від 17 листопада 2026 року власник домоволодіння: ОСОБА_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . В будинку АДРЕСА_1 починаючи з жовтня 2020 року до дати проведення обстеження проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який є рідним сином померлого ОСОБА_7 . Починаючи з 14.11.2020 р., разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 проживає його рідна бабуся - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка є матір`ю померлого ОСОБА_7 , інших спадкоємців, власників, або інших осіб окрім ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в даному домоволодінні за даною адресою не проживає. Домоволодінням є двохповерховий будинок на цокольному поверсі якого розташований гараж, котельня, та господарські споруди (навіс, літня кухня, надвірна відкрита споруда для утримання тварин), земельна ділянка домоволодіння огороджена парканом. Будинок знаходиться у доброму стані, та має свіжі покращення проведені в поточному 2020 році: збудований навіс, який складається з металопластикових конструкцій, ролетів та профлиста. Територія домоволодіння викладена мощенням у вигляді бруківки «Старе місто». Будинок оснащений газом та електофікований, має водопостачання та водовідведення (каналізацію). Всередині будинку проведено поточний ремонт. Будинок облаштований меблями, які містять особисті речі належні лише ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та померлому ОСОБА_7 . Особисті речі, які належать іншим спадкоємцям та членам сім`ї: доньці – ОСОБА_6 , або колишній дружині – ОСОБА_22 – відсутні.
Судом встановлено, що в провадженні Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання права власності і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна в порядку спадкування.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 і ОСОБА_4 про, про визнання права власності на частку майна в порядку спадкування – задоволено частково. Заборонено використання ОСОБА_1 до наступного майна: кухонного гарнітура з натуральної деревини, дубового кухонного столу, шафи вітрини для посуду, софи з натурального ротангу, стільців з натурального ротангу 4 шт., духової електричної шафи «Simens», холодильника «Samsung», мікрохвильової печі «Samsung», телевізора, шафи купе, ліжка двоспального з натуральної деревини, тумби з натуральної деревини, крісла з натуральної деревини, пральної машини, ванни гідро масажної.
В задоволенні решти вимог за клопотанням про забезпечення позову шляхом заборони доступу та користування ОСОБА_1 до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , решти рухомого майна, зазначеного в клопотанні про забезпечення позову, транспортного засобу MITSUBISHI L 200, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 – відмовлено, що підтверджується копією відповідної ухвали.
За заявою ОСОБА_7 старшим слідчим Верхньодніпровського відділення поліції Жовтоводського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України.
31 січня 2019 року постановою старшого слідчого Верхньодніпровського ВП кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120190404300000011 від 06 січня 2019 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу злочину.
За приписами ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України, що діяв на момент звернення позивачів до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України (який діяв на момент звернення до суду) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України (який діяв на момент звернення до суду) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За приписами ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
За таких обставин суд дійшов висновку, що Позивач 1 – ОСОБА_1 – фактично втратила статус члена сім`ї ОСОБА_7 , після розлучення та зміни місця проживання, оскільки між ними були відсутні притаманні сімейним відносинам взаємні права та обов`язки, спільний побут.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Судом встановлено, що місцем реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до копії Витягу з реєстру територіальної громади є: АДРЕСА_1 . Однак з 2018 року позивач 1 не проживала за місцем реєстрації, що встановлено в судовому засідання та не спростовується самим позивачем 1. При цьому, доводи позивача 1 про зміну місця проживання у зв`язку з агресивною поведінкою колишнього чоловіка не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки на їх підтвердження не надано жодних доказів.
Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21).
Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Сама по собі реєстрація в певному місці проживання не дає особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статусу члена сім`ї власника цього житла. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2023 року у справі № 753/8506/19 (провадження № 61-6564св22). 
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що факт реєстрації місця проживання Позивача 1 за адресою спірного житлового будинку на час звернення до суду з позовом сам по собі не підтверджує ані наявності у неї права користування цим житлом, ані збереження статусу члена сім`ї ОСОБА_7 . Навпаки, встановлені під час судового розгляду обставини свідчать, що з 2018 року Позивач 1 фактично не проживала у зазначеному будинку, а доказів, які б підтверджували наявність домовленості на проживання у спірному будинку між колишнім подружжям або поважність причин такої відсутності або збереження між нею та померлим фактичних сімейних відносин, суду не надано. 
В свою чергу суд зазначає, що предметом розгляду даної справи не є питання втрати особою права користування житловим приміщенням чи її виселення.
За приписами ст. 71 ЖК України (який діяв на момент звернення до суду), при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.
У судовому засіданні суд відмовив представнику позивачів у прийнятті як доказів додатків до позовної заяви, поданих з порушенням установлених процесуальним законом строків.
В свою чергу, позивачем ( ОСОБА_23 у судовому засіданні зазначено, що з 01 вересня 2018 року по 10 березня 2022 року вона проживала у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 .
Водночас суд зазначає, що донька померлого не втратила статус члена його сім`ї, а відтак станом на день звернення до суду зберігала право на вселення та користування спірним житловим будинком, оскільки відсутність фактичного проживання сама по собі не свідчить про припинення такого права за відсутності встановлених законом підстав.
При цьому суд зазначає, що первинне вселення члена сім`ї до житлового будинку здійснюється за волею та за згодою власника житла. У даному випадку така згода була реалізована за життя ОСОБА_7 , внаслідок чого донька набула права користування спірним житловим будинком. Після смерті власника це право не припинилося, а новий власник на момент розгляду справи ще не набув права власності на спірне майно. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині вселення доньки померлого підлягають задоволенню, оскільки, крім іншого, ухвалення судового рішення не створює для неї нового права користування житловим будинком, а є способом захисту та відновлення вже існуючого, але порушеного права.
При цьому доводи відповідача щодо неможливості спільного проживання у спірному будинку суд відхиляє як необґрунтовані. З урахуванням площі та планування спірного житлового будинку, а також того, що відповідач також має у власності квартиру, в якій проживають його колишня дружина та донька, суд не вбачає об`єктивних перешкод для спільного користування спірним будинком. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про фактичну неможливість такого проживання або про існування обставин, що унеможливлюють реалізацію ОСОБА_6 свого права на користування житлом.
Відповідно до ч. 1 ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), – усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2024 року у справі № 755/7604/22).
При цьому, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30 березня 2026 року у справі № 570/4880/24 (провадження № 61-13833св25)відповідно до якого відсутність визначеного між сторонами порядку користування житловим приміщенням не перешкоджає задоволенню вимог про усунення перешкод у користуванні майном, оскільки предметом такого спору є захист права користування, а не визначення порядку користування спільним майном.
Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог. 
За таких обставин, з відповідача на користь позивача пропорційно частині задоволених вимог (33,33%) у розмірі 403 грн. 73 коп. 
Керуючись 76, 81, 141, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, 
УХВАЛИВ:
Позов  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням задовольнити частково.
Усунути перешкоди для ОСОБА_23 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_5 ) з боку ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 ) в користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення в будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Зобов`язати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 ) передати ключі від вхідних дверей від житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_23 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_5 ).
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_23 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП НОМЕР_5 ) суму судового збору у розмірі 403 (чотириста три) грн. 73 коп.
Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 31 липня 2026 року
Суддя         О.А. Кожевник