ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026року 
м. Київ
справа №297/1381/25
провадження № 51-4212км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 березня 2026 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025071060000074, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Берегівський районний суд Закарпатської області вироком від 29 вересня 2025 року визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 цього Кодексу звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 
у невстановлені день, час та місці, діючи умисно, з метою незаконного збуту бойових припасів, у порушення Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21 серпня 1998 року № 622, незаконно придбав корпус гранати РГД-5 з маркуванням НОМЕР_1», запал до ручної гранати УЗРГМ-2 з маркуванням НОМЕР_2, ручну гранату RG-4 з маркуванням НОМЕР_3, які переніс та заховав до закинутої будівлі неподалік вул. Каштей у с. Батрадь Берегівського району Закарпатської області, а також п`ять ручних гранат RG-4, які переніс та заховав до закинутої будівлі неподалік вул. Центральної у с. Кідьош Берегівського району Закарпатської області, де без передбаченого законом дозволу зберігав ці бойові припаси з метою незаконного збуту.
Надалі 20 лютого 2025 року о 17:00 ОСОБА_8 , перебуваючи біля закинутої будівлі неподалік вул. Каштей у с. Батрадь Берегівського району Закарпатської області, діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність і протиправний характер своїх дій, з метою незаконного збуту бойових припасів та особистого збагачення, за гроші в сумі 3000 грн незаконно збув ОСОБА_9 корпус гранати РГД-5 з маркування 
НОМЕР_1», запал до ручної гранати типу УЗРГМ-2 з маркуванням НОМЕР_2, які є корпусом ручної осколкової гранати РГД-5 та засобом ініціювання вибуху - запалом УЗРГМ-2 для ручних гранат, які у конструктивному поєднанні є бойовим припасом 
- ручною осколковою гранатою РГД-5, ручну гранату RG-4 з маркуванням НОМЕР_3, яка є ручною наступальною гранатою RG-4, боєприпасом, придатним до вибуху.
Продовжуючи свою протиправну діяльність, 24 лютого 2025 року о 07:59 
ОСОБА_8 , перебуваючи біля закинутої будівлі неподалік вул. Центральної 
у с. Кідьош Берегівського району Закарпатської області, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільну небезпечність і протиправний характер своїх дій, з метою незаконного збуту бойових припасів та особистого збагачення, за гроші в сумі 
7000 грн, незаконно збув ОСОБА_9 п`ять ручних гранат типу RG-4, які є ручними наступальними гранатами RG-4, боєприпасами, придатними до вибуху.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 04 березня 2026 року апеляційну 
скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок районного суду стосовно ОСОБА_8 - без зміни.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
Суть доводів касаційної скарги прокурора зводиться до незгоди з призначенням ОСОБА_8 покарання із звільненням від його відбування.
Касатор уважає, що апеляційний суд належним чином не врахував того, що 
ОСОБА_8 вирішив покращити своє матеріальне становище за рахунок незаконного збуту боєприпасів, усвідомлюючи підвищену суспільну небезпеку вчинених діянь та їхніх наслідків. Водночас наявність у засудженого постійного місця проживання та його пенсійний вік не знижують тяжкості й небезпечності вчинених ним діянь. 
Також, у ході апеляційного розгляду суд не взяв до уваги та не проаналізував доводів обвинувачення щодо того, що ОСОБА_8 самостійно не припиняв своєї протиправної діяльності, а його щире каяття без надання правоохоронним органам інформації про реальне походження вибухових пристроїв є нікчемним. Щирість показань ОСОБА_8 не базується на його правосвідомій поведінці, а є наслідком задокументованої в законний спосіб його злочинної діяльності, зокрема, проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Крім того, посилається на відсутність активного сприяння засудженим у розкритті кримінального правопорушення.
Отже, на переконання прокурора, суд у повній мірі не врахував суспільну небезпеку скоєного засудженим кримінального правопорушення, що злочин пов`язаний з незаконним поводженням зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами має важливе значення для охорони громадської безпеки і запобігання іншим більш тяжким злочинам.
Таким чином з огляду на зміст і обсяг вчинених ОСОБА_8 діянь, пов`язаних з незаконним обігом бойових припасів, їх кількість (7 гранат), а також даних про його особу, прокурор вважає, що призначене засудженому покарання зі звільненням від його відбування є надто м`яким. Між тим суд апеляційної інстанції усупереч вимог ст. 419 КПК належним чином не навів мотивів, якими він керувався, відхиляючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, а прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу частково та скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
Захисник ОСОБА_7 заперечив стосовно задоволення касаційної скарги прокурора та вважав за необхідне залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, Суд дійшов висновку, що вона підлягає частковому задоволенню у зв`язку з таким.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 1 ст. 263 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Твердження прокурора стосовно того, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів сторони обвинувачення про неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК і, як наслідок, необґрунтоване звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів вважає слушними, зважаючи на зазначене нижче.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати приписам ст. 370 КПК.
У ст. 419 КПК наведено вимогу про те, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, а також положення закону, яким він керувався. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто апеляційний суд повинен перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх із наявними у справі матеріалами та дати на кожен важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.
Ухвалюючи рішення про залишення без зміни вироку місцевого суду стосовно ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції цих вимог закону не дотримався. 
Місцевий суд, призначаючи засудженому покарання, послався на характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжкими злочином, дані про особу ОСОБА_8 (пенсіонер, раніше не судимий), щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, і відсутність обставин, які його обтяжують.
Зважаючи на ці дані, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, передбачене санкцією статті, за якою його засуджено (позбавлення волі на строк 
5 років), та із застосуванням положень статей 75, 76 цього Кодексу звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий, яким призначити 
ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
На переконання прокурора, місцевий суд, призначаючи  ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, залишив поза увагою дані про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчинених засудженим діянь. 
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в апеляційному 
порядку, погодився з висновками місцевого суду, визнав їх обґрунтованими 
і вмотивованими. 
Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення та підтверджуючи законність рішення суду першої інстанції щодо застосування ст. 75 КК і звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд послався на наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щирого каяття, відсутність обставин, що його обтяжують, висновок досудової доповіді органу пробації стосовно ОСОБА_8 (середній рівень ризику вчинення повторного правопорушення та небезпеки для суспільства і окремих осіб, а також можливість його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, з покладенням відповідних обов`язків), ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особу винуватого (раніше не судимий, пенсіонер).
На думку колегії суддів, ці висновки апеляційного суду є непереконливими у зв`язку з таким.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, під час призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням 
є переконання суду, викладене в мотивованому висновку, про можливість 
її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на даних про вчинене особою кримінальне правопорушення, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. 
Апеляційний суд не оцінив указаних обставин у їх взаємозв`язку з підставами звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, що визначені 
ст. 75 КК, та всупереч вимогам ст. 419 КПК не спростував викладених в апеляційній скарзі прокурора доводів і не надав їм жодної оцінки. 
Зокрема, оскаржене рішення не містить належної оцінки тяжкості і ступеня суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення та переконливих мотивів щодо спростування доводів прокурора про неможливість досягнення цілей покарання, зокрема мети виправлення засудженого без реального відбування покарання. Необґрунтовано вважаючи рішення суду першої інстанції правильним, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора про те, що кількість вилучених бойових припасів (7 гранат) свідчить про значну суспільну небезпечність діяння засудженого, яка, зокрема, створює сприятливі умови для вчинення інших кримінальних правопорушень з використанням зазначених предметів. 
Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що засуджений добровільно не відмовився від протиправної поведінки, а незаконне поводження 
з бойовими припасами було припинено лише внаслідок втручання правоохоронних органів.
Верховний Суд також звертає увагу на характер та властивості боєприпасів 
- гранат, незаконне поводження з якими інкриміновано засудженому, які становлять небезпеку для життя і здоров`я людей. З огляду на це незаконне поводження з такими боєприпасами може свідчити про вищий ступінь суспільної небезпечності порівняно з незаконним поводженням з окремими іншими видами боєприпасів чи вогнепальною зброєю.
За приписами статей 50, 65 і 75 КК питання про призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Натомість в аспекті дотримання положень статей 50, 65 КК оскаржене рішення суду не містить переконливого обґрунтування того, яким чином звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК забезпечує досягнення, зокрема мети загальної превенції щодо злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.
Отже, висновок апеляційного суду про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням не можна вважати обґрунтованим з урахуванням тих обставин, які мають правове значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, про що слушно зазначає прокурор у касаційній скарзі.
Колегія суддів погоджується з аргументами прокурора про неналежну вмотивованість рішення апеляційного суду. Оскаржене судове рішення не містить переконливого спростування доводів апеляційної скарги прокурора на обґрунтування того, що викладені судом першої інстанції обставини в сукупності не містять підстав для висновку про можливість звільнення засудженого від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням. 
Водночас доводи прокурора щодо непогодження апеляційного суду з його твердженнями про відсутність активного сприяння засудженим у розкритті кримінального правопорушення є неспроможними, оскільки в його апеляційній скарзі таких доводів не наведено. Крім того, згідно з обвинувальним актом орган досудового розслідування встановив наявність цієї обставини, що пом`якшує покарання. Під час розгляду справи у районному суді зазначена обставина не оспорювалася, а судовий розгляд здійснювався в порядку, передбаченому ч. 3 
ст. 349 КПК.
Тому касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду кримінального провадження суду апеляційної інстанції необхідно зважити на те, що в разі встановлення тих самих даних про особу засудженого та обставин, з`ясованих судом, призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокуроразадовольнити частково. 
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 березня 2026 року стосовно 
ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3