ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 2а-19248/11/2670
адміністративне провадження № К/9901/12637/19, К/9901/9166/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів: Юрченко В.П., Яковенко М.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційні скарги: Офісу великих платників податків ДФС на додаткове рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року (Суддя: Патратій О.В.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року (про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції) (Судді: Федотова І.В., Ганечко О.М., Сорочко Є.О.) та на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2019 року (про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції) (Судді: Федотова І.В., Ганечко О.М., Сорочко Є.О.)
у справі № 2а-19248/11/2670 
за адміністративним позовом Спеціалізованої державної податкової інспекції у м. Києві по роботі з великими платниками податків (правонаступник Офіс великих платників податків ДФС)
до Закритого акціонерного товариства «АТ Каргілл», Приватного підприємства «Колос Кіровоградщини - 2009», Приватного підприємства «Електропроммаш» 
про стягнення коштів за нікчемними угодами, -
ВСТАНОВИВ:
Спеціалізована державна податкова інспекція у місті Києві по роботі з великими платниками податків (далі - позивач, СДПІ у м. Києві) звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Закритого акціонерного товариства «АТ Каргілл» (відповідач-1, товариство), Приватного підприємства «Колос Кіровоградщини - 2009» (відповідач-2), Приватного підприємства «Електропроммаш» (далі -відповідач-3) про стягнення в дохід держави коштів, одержаних за договорами поставки сільськогосподарської продукції на загальну суму 14 505 461,40 грн (т. 1 а.с. 3-10, 193-201).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2013 року позов задоволено (т. 1 а.с. 240-247, т. 9 а.с. 173-174). За результатами касаційного перегляду справи, постановою Верховного Суду від 25.04.2018 року касаційну скаргу ТОВ «АТ Каргілл» задоволено частково, скасовано вищенаведені судові рішення, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 116-117, 118-125).
Після нового розгляду справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2019 року у задоволенні позову відмовлено (т. 10 а.с. 241-247, т. 11 а.с. 190-193). 

04.12.2018 року ТОВ «АТ Каргілл» звернулось до суду першої інстанції з заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 130 000 грн, на підтвердження чого надало до суду першої інстанції договір про надання правничої допомоги, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, витяги з Єдиного реєстру адвокатів України, посвідчення помічника адвоката, а також акти виконаних робіт, рахунки, банківські виписки та платіжні доручення про оплату отриманих правничих послуг (т. 11 а.с. 1-26).

Додатковим рішенням Окружного адміністративний суд міста Києва від 20.12.2018, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2019, задоволено вищенаведену заяву ТОВ «АТ Каргілл» та стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДФС України на користь ТОВ «АТ Каргілл» 130 000 грн витрат на професійну правничу допомогу (понесені в суді першої інстанції) (т. 11 а.с. 68-71). Таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли з огляду на те, що заявлений ТОВ «АТ Каргілл» розмір витрат на професійну правничу допомогу є документально підтвердженим, обґрунтованим та співмірним зі складністю справи, а також обсягом наданих адвокатами послуг і часом, витраченим на їх надання. Тоді, як заперечення контролюючого органу проти заяви ТОВ "АТ Каргілл" про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не містять обґрунтованих пояснень на спростування понесених ТОВ "АТ Каргілл" витрат на професійну правничу допомогу та не містять посилання на зменшення їх розміру.

Крім того, 01.03.2019 року ТОВ «АТ Каргілл» звернулося до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового судового рішення та стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції у загальному розмірі 89 876 грн, на підтвердження чого заявником подано договір про надання правничої допомоги, акт про надання послуг, рахунок, платіжне доручення, а також документи, що підтверджують статус осіб, які надавали правничу допомогу (свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, витяги з Єдиного реєстру адвокатів України, посвідчення помічника адвоката) (т. 11 а.с. 200-234).

За результатами розгляду цієї заяви Шостий апеляційний адміністративний суд 26 березня 2019 року ухвалив додаткову постанову, якою заяву задовольнив частково та стягнув на користь ТОВ «АТ Каргілл» 24 664 грн витрат на професійну правничу допомогу, відмовивши в іншій частині заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу. При цьому мотивуючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції, проаналізувавши розрахунок та надані докази, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених товариством витрат, дійшов висновку, що частина відповідних робіт фактично дублювала правову роботу, яка вже здійснювалася представниками товариства під час розгляду справи судом першої інстанції, а тому визнав обґрунтованим відшкодування тільки 20 000 грн за підготовку відзивів та 4 664 грн за участь представника у судовому засіданні 26 лютого 2019 року (загалом - 24 664 грн) (т. 11 а.с. 248-250). 

Не погодившись з додатковим рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2018 та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2019 (про стягнення правничих витрат в суді першої інстанції), Офіс великих платників податків ДФС звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яку просило задовольнити, скасувати вищенаведені рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове про відмову в задоволенні заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (в суді першої інстанції). Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник посилався на не доведення товариством заявленої суми витрат на правову допомогу та часу на виконання робіт для підготовки відзиву на позовну заяву (адвокату з його помічником), наведених у звіті; співмірності заявлених витрат; не підтвердження жодними доказами часу участі в судових засіданнях (не додано копії протоколу судового засідання із зазначенням часу його початку та закінчення), а також і участь в судових засіданнях двох адвокатів, тоді, як справа за доводами скаржника не є складною. Також скаржником звернуто увагу суду на те, що представником відповідача не надано до суду: - нормативно-правових обґрунтувань щодо складності супроводження даної справи; - обґрунтувань щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості та обґрунтованості витраченого часу для їх виконання, а також і відсутності юриста в штаті відповідача (т. 12 а.с. 1-2).

Крім цього, Офіс великих платників податків ДФС звернувся до Верховного Суд із касаційною скаргою на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2019 року, якою частково задоволена заява товариства та стягнуто на користь ТОВ «АТ Каргілл» 24 664 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (із заявлених 89 876 грн). Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги скаржник зазначає, що з акту наданих послуг вбачається, що усі види наданих послуг є подібними та дублюються (зокрема, відзив на апеляційну скаргу повністю за змістом дублює відзив на позовну заяву); витрати на правничу допомогу є завищеними, справа не є складною, що свідчить про незрозумілість залучення до написання відзиву на апеляційну скаргу двох адвокатів. Отже враховуючи усе вищевикладене скаржник вважає, що витрачена кількість часу та виконана робота (адвокатами і помічниками) є необґрунтованою, витрати є завищеними та неспівмірними із обставинами справи. На підставі викладеного, скаржник просив суд задовольнити касаційну скаргу, скасувати додаткову постанову суду апеляційної інстанції та відмовити в задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (т. 12 а.с. 57-58).

У відзивах на касаційні скарги контролюючого органу, ТОВ «АТ Каргілл» просило суд відмовити в їх задоволенні та залишити без змін оскаржувані судові рішення (про стягнення витрат на професійну допомогу в судах першої та апеляційної інстанції), посилаючись на те, що понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції є обґрунтованими, документально підтвердженими та співмірними із обсягом виконаних адвокатами та їх помічниками у цій справі робіт на виконання укладених договорів про надання правничої допомоги, враховуючи при цьому і складність справи та участь адвокатів в судових засіданнях; клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не заявлялось контролюючим органом в судах першої та апеляційної інстанцій. Отже товариство вважає, що доводи касаційних скарг фактично містять посилання на переоцінку доказів у справі, поданих на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції, що з огляду на вимоги статті 341 КАС України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (т. 12 а.с. 24-48, 82-96).

Верховним Судом відкриті касаційні провадження за касаційними скаргами Офісу великих платників податків ДФС на додаткове рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року (про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції) та на додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2019 року (про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції) у справі № 2а-19248/11/2670 (т. 12 а.с. 6-7, 64-65); об`єднані касаційні провадження за вищенаведеними скаргами контролюючого органу, оскільки такі подані в межах однієї справи; закінчено підготовку справи до розгляду та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги контролюючого органу не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Абзацом першим частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У розумінні частин п`ятої - сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, виходячи з критерію співмірності можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Водночас у частині дев`ятій статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Подібні висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 та від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.

До того ж, у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

У постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3098/20 Верховний Суд вказав, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Отже, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України (критерії співмірності) суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (зокрема критерії пропорційності і обґрунтованості), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Аналогічна правова позиція послідовно викладена і в постанові Верховного Суду від 21.04.2026 року у справі № 160/2957/24 (касаційне провадження К/990/49150/24).

Так, переходячи до питання правомірності стягнення судом першої інстанції додатковим рішенням, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції з матеріалів справи, 01 серпня 2018 року ТОВ «АТ Каргілл» (далі - довіритель) уклало з Адвокатським об`єднанням «КМ Партнери» (далі - Об`єднання) договір № 2-1/63-2018 про надання правничої допомоги (далі - договір) (т. 10 а.с. 13-17), відповідно до умов якого (п. 1.1) довіритель доручає, а Об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати Довірителю правничу допомогу з представництва його інтересів у Окружному адміністративному суді міста Києва щодо судової справи № 2а-19248/11/2670; у пункті 3.6 Договору містяться індивідуальні погодинні ставки адвокатів-учасників АО «КМ Партнери» та їх помічників, а також умови надання правничої допомоги ТОВ «АТ Каргілл».
Судами встановлено, що на виконання вищенаведеного договору згідно акту про надання послуг від 22.11.2018 р., адвокатським об`єднанням надана ТОВ "АТ Каргілл" правнича допомога на загальну суму 47 241,00 грн(т. 10 а.с. 19-21), а згідно акту про надання послуг від 07.09.2018 р. ТОВ "АТ Каргілл" надана правнича допомога на загальну суму 83 151,00 грн (т.10 а.с. 23-24) і як зазначено судами, вказані акти містять детальний опис виконаних робіт. Колегія суддів звертає увагу, що в наведених актах зазначено учасників, кількість витраченого часу (год), ставка учасника грн/год, а також дії у справі (зокрема підготовка клопотань, пояснень, робота з матеріалами справи і підготовка до судових засідань, аналіз судової практики, аналіз поставок товару контрагентами, договорів поставки, податкових та видаткових накладних, платіжних доручень, банківських виписок, участь в судових засіданнях, та інше).
Судами встановлено, що на підставі вказаних актів ТОВ "АТ Каргілл" були виставлені рахунок-фактура № 86 на суму 46 849,00 грн (т. 11 а.с. 22) та № 60 на суму 83 151,00 грн. (т. 11 а.с. 25) і оплата вказаних рахунків підтверджується банківськими виписками (т. 11 а.с. 32-33, 34), платіжними дорученнями № 34671 від 17.10.2018р. на суму 83 151,00 грн. (т. 11 а.с. 35) та № 42115 від 28.11.2018р. на суму 46 849,00 грн. (т. 11 а.с. 36).
Також судами встановлено і те, що матеріали справи містять свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвокатів, витяги з Єдиного реєстру адвокатів України та посвідчення помічників адвоката (т. 11 а.с.26-31).
Крім цього, судами попередніх інстанцій враховано, що під час повторного судового розгляду в Окружному адміністративному суді міста Києва справа слухалась з червня 2018 року, розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів, представники ТОВ "АТ Каргілл" були присутні в кожному засіданні, готували та надавали суду пояснення, заперечення на позов, та інші документи. До того ж, за висновками судів, розмір заявлених до відшкодування витрат на правову допомогу складає менше 10% від ціни позову.
При цьому за висновками судів попередніх інстанцій, контролюючим органом не надано суду клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також не вчинено дій по доведенню неспівмірності витрат, заявлених ТОВ «АТ Каргілл» до відшкодування.
Отже, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій дослідили договір про надання правничої допомоги, акти виконаних робіт, рахунки, платіжні документи, документи щодо статусу адвокатів, а також фактичний обсяг роботи, виконаний представниками ТОВ «АТ Каргілл» разом з доказами, понесеними на їх оплату, із наданням оцінки тому, що повторний розгляд справи в суді першої інстанції здійснювався з червня 2018 року і неодноразово відкладався у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів, представники ТОВ «АТ Каргілл» брали участь у судових засіданнях, готували та подавали пояснення, заперечення та інші процесуальні документи і сума заявлених витрат становила менше 10 відсотків від ціни позову. Тобто в сукупності вказані висновки суду першої інстанції, з якими погодився суд апеляційної інстанції і слугували підставою для задоволення заяви позивача зі стягненням на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДФС України 130 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.
При цьому важливим є встановлення судами попередніх інстанцій того, що під час розгляду заяви про розподіл судових витрат, Офіс великих платників податків не надав суду клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, що в свою чергу не постановлено під сумнів в доводах касаційної скарги і не спростовує правильність висновків судів попередніх інстанцій про обґрунтованість і співмірність стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що доводи касаційної скарги фактично містять незгоду скаржника загалом зі стягненням на користь позивача понесених витрат в суді першої інстанції, з посиланням на не доведення товариством «заявленої суми витрат на правову допомогу, часу на виконання робіт, співмірності заявлених витрат, часу участі в судових засіданнях та на проведені роботи», що фактично дублює подані контролюючим органом до суду першої інстанції заперечення на заяву про відшкодування таких витрат та доводи його ж апеляційної скарги і свідчить про переоцінку поданих товариством доказів (на підтвердження заявлених до відшкодування витрат), яку надано судами попередніх інстанцій, що враховуючи вимоги статті 341 КАС України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
До того ж, переходячи до питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, ТОВ "АТ Каргілл" (далі - довіритель) уклало з Адвокатським об`єднанням «КМ Партнери» (далі - Об`єднання) договір № 2-1/20-2019 про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого (п. 1.1) Довіритель доручає, а Об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати Довірителю правничу допомогу з представництва його інтересів у Шостому апеляційного адміністративного суду щодо судової справи № 2а-19248/11/2670 (т. 11 а.с. 210-214).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з актом про надання послуг від 26.02.2019 відповідачу надана правнича допомога загальною вартістю 89 876,00 грн (т. 11 а.с. 215-216) і на підставі вказаного Акту ТОВ "АТ Каргілл" було виставлено рахунок №26, оплата якого підтверджується платіжним дорученням № 6996 від 27.02.2019 (т. 11 а.с. 217, 218, 219). Також матеріали справи містять свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, посвідчення адвокатів, витяги з Єдиного реєстру адвокатів України та посвідчення помічників адвоката (т. 11 а.с. 220-228).
При цьому, за результатами розгляду відповідної заяви суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає розподілу є неспівмірним та підлягає зменшенню, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 134 КАС України підлягають розподілу судові витрати на професійну правничу допомогу, яка надається саме адвокатами. Згідно положень статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом. Отже за результатами оцінки доказів у справі, за висновком суду апеляційної інстанції, вимоги товариства щодо розподілу судових витрат згідно Акту надання послуг в частині надання правової допомоги особами (помічниками), які не є адвокатами не підлягають задоволенню.
Крім цього, за результатами аналізу акта наданих послуг суд апеляційної інстанції встановив, що деякі види наданих послуг, такі як, наприклад, підготовка до участі в судових засіданнях є подібними діями представників товариства під час яких здійснюється, зокрема, підготовка відзиву на апеляційні скарги Офісу великих платників податків ДФС на рішення та додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва, а оплата наданих послуг представниками відповідачів є завищеною при підготовці відзивів на апеляційні скарги, витрачений час, на підготовку яких, із наданого Акту, складає 9,2 год.
Отже за висновком суду апеляційної інстанції, відзиви на апеляційні скарги фактично дублюють пояснення, які надавалися представниками відповідачів, що містяться в матеріалах справи, та є подібними діями представників відповідача під час яких здійснювалося формування позиції щодо спірних правовідносин, спростування доводів позивача, аналіз судової практики, що було здійснено останніми під час розгляду справи в суді першої інстанції. Тому проаналізувавши розрахунок та надані докази, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених відповідачем витрат, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку щодо задоволення заяви товариства про розподіл судових витрат на правову допомогу лише в сумі 24664,00 грн. (за підготовку відзивів на апеляційні скарги - 20000 грн і участь в судовому засіданні 26.02.2019 - 4664 грн.), в задоволенні решти заяви відмовлено.
Тобто з вищенаведеного вбачається, що суд апеляційної інстанції не стягнув на користь товариства заявлену до відшкодування суму понесених правничих витрат в суді апеляційної інстанції повністю, а здійснивши самостійну оцінку кожного виду робіт, зокрема встановив, що частина заявлених послуг фактично дублювала роботу, виконану представниками відповідача під час розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема, підготовка до участі в судових засіданнях частково охоплювала ті самі дії, які вже були здійснені під час підготовки відзивів та формування правової позиції у суді першої інстанції, визнавши при цьому завищеним і час 9,2 години - заявлений на підготовку відзивів на апеляційні скарги, оскільки ці відзиви значною мірою дублювали раніше подані пояснення та сформовану правову позиці ще під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про часткове задоволення заяви товариства із частковим стягненням документально підтверджених понесених витрат на користь товариства, оскільки суд дослідив конкретний перелік робіт перевіривши дублювання окремих видів послуг і за результатами такого аналізу визнав обґрунтованими правничі витрати у розмірі 24 664 грн, з яких 20 000 грн - за підготовку відзивів на апеляційні скарги, 4 664 грн - за участь у судовому засіданні 26 лютого 2019 року, відмовивши у стягненні всієї суми витрат. 
Такий підхід суду апеляційної інстанції відповідає критерію реальності витрат, оскільки компенсації підлягають саме ті витрати, які були фактично необхідними для належного представництва сторони у відповідній судовій інстанції, тому питання співмірності понесених товариством витрат вирішено судом апеляційної інстанції з урахуванням обставин даної справи і ґрунтується на аналізі фактично виконаних робіт і необхідності відповідних послуг, що не спростовано доводами касаційної скарги контролюючого органу і не свідчить про те, що зменшуючи заявлені з 89 876 грн до 24 664 грн витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих йому процесуальних повноважень та порушив вимоги статей 132, 134, 139 КАС України.

До того ж, зазначені висновки суду апеляційної інстанції відповідають усталеному підходу Верховного Суду, відповідно до якого при розподілі витрат на професійну правничу допомогу суд має оцінити їх фактичність, необхідність, обґрунтованість, розумність та співмірність.

Слід зауважити, що товариством не оскаржується здійснений судом апеляційної інстанції розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, натомість контролюючим органом, як суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено в касаційній скарзі об`єктивних обставин, які б спростували співмірність стягнутих судом апеляційної інстанції витрат на правничу допомогу із обсягом виконаних адвокатами у цій справі робіт в апеляційної інстанції. Тоді, як доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з оцінкою судом апеляційної інстанції доказів щодо обсягу та вартості наданої правничої допомоги, а така незгода сама по собі не свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Крім цього, доводи касаційної скарги взагалі містять посилання на дублювання виконаних правничих робіт в суді апеляційної інстанції та завищення суми оплати за ці послуги, враховуючи витрачену на них кількість часу, проте скаржником не враховано, що саме такі обставини власне і слугували підставою для зменшення судом апеляційної інстанції заявлених товариством витрат.

Так, згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг позивача без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій про стягнення правничих витрат, понесених товариством в судах попередніх інстанцій, - без змін.

Касаційний перегляд справи здійснено в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15.01.2020 №460-ІХ (відповідно до пункту 2 розділу ІІ цього Закону), та в межах доводів та вимог касаційної скарги відповідно до частини першої статті 341 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Офісу великих платників податків ДФС, залишити без задоволення.

Додаткове рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року (про стягнення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції) та додаткову постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2019 року (про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції) у справі № 2а-19248/11/2670 , залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя: І.А. Васильєва 

Судді: В.П. Юрченко

М.М. Яковенко