Дата документу 10.07.2026 Справа № 336/7549/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №336/7549/25 Головуючий у 1 інстанції Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/931/26 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
10 липня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Гончар М.С.,
Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу), 
ВСТАНОВИЛА:
У серпні 2025 року представник позивача ТДВ СК «Альфа Гарант» Олійник Є.О. звернулась до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу). 
Позовна заява обґрунтована тим, що між ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» та ОСОБА_1 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) № АТ/4886928, забезпечений транспортний засіб «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Предметом договору є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. 15.09.2024 о 19 годині 46 хвилин біля буд. 109 по вул. Автострадній в м. Запоріжжі відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .. Постановою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 10 грудня 2024 року у справі № 336/9904/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130 та ст.124 КУпАП. Оскільки, на дату вчинення ДТП, відповідальність заподіювача шкоди було забезпечено у ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ», то 16.09.2024 власником пошкодженого майна було письмово повідомлено про ДТП. 21.10.2024 власник пошкодженого майна, ОСОБА_2 звернулась до позивача із заявою про страхове відшкодування та надала всі необхідні документи. 13.01.2025 між ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» та власником пошкодженого майна, ОСОБА_2 було підписано угоду, відповідно до якої сторони досягли згоди, що сума матеріального збитку складає 65 000,00 грн. 13.01.2025 ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» було складено розрахунок страхового відшкодування та страховий акт №ЦВ/24/6504. Позивач прийняв вмотивоване рішення про виплату страхового відшкодування (регламентної виплати) на користь представника власника пошкодженого майна ОСОБА_2 у розмірі 65 000 грн. (за вирахуванням франшизи за полісом № АТ/4886928 у розмірі 2 600,00 грн.). 14.01.2025 ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» було сплачено страхове відшкодування у розмірі 65 000 грн. на рахунок власника пошкодженого паркану ОСОБА_2 .. Як зазначено у постанові Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 10 грудня 2024 року у справі № № 336/9904/24, не вибрав безпечної швидкості руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, щоб відповідно реагувати на її зміни, внаслідок чого здійснив наїзд на перешкоду-паркан. Крім того, як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення, 15.09.2024 о 19 годині 46 хвилин біля будинку № 109 по вул. Автострадній в м. Запоріжжі, водій транспортного засобу Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , керував з ознаками алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння, зі згоди ОСОБА_1 , проводився у встановленому законом порядку. Від керування транспортного засобу водій був відсторонений. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.п.12.1, 2.9а, 2.3Б ПДР України. Посилаючись на п.п.38.1.1, п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначає, що до позивача перейшло право регресної вимоги до відповідача.
Просили стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТДВ СК «Альфа Гарант» матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги (регресу) в сумі 65 000 грн..
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» суму страхового відшкодування в порядку зворотної вимоги (регресу) в сумі 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа Гарант» судовий збір в сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В апеляційній скарзі посилаються на те, що посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутній звіт та висновок про вартість матеріальних збитків. Крім того, ні постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, ні жодний документ в матеріалах справи не підтверджують що ОСОБА_2 є потерпілою і саме їй було заподіяно матеріальну шкода, станом на 25.10.2024 власником будинку за адресою АДРЕСА_1 було зареєстровано за іншою особою. Страхова компанія не довела, що виплата була здійснена законному потерпілому, отже право регресу не виникло, бо відшкодування було проведено особі, яка не мала права на отримання коштів. Вважає, що вимоги є безпідставними, оскільки виплата ОСОБА_2 не створює обов`язку для винуватця, якщо здійснена неправомірно.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина 1 статті 369 ЦПК України).
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову виходив з того, що 15.09.2024 мала місце дорожньо-транспортна пригода, винуватим у вчиненні якої визнано відповідача ОСОБА_1 . Дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , цивільно правова відповідальність якого на момент ДТП була застрахована у ТДВ «СК «Альфа Гарант». Як підтверджено наданим суду доказами ДТП ОСОБА_1 вчинив у стані алкогольного сп`яніння, в результаті ДТП наїхав на паркан, що було встановлено під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.124, ч.1 ст.130 КУпАП. До ТДВ «СК «Альфа Гарант» звернулась ОСОБА_2 із заявою про страхове відшкодування у зв`язку з тим, що внаслідок ДТП був пошкоджений паркан за адресою: АДРЕСА_2 . В порядку, визначеному Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховою компанією ТДВ «СК «Альфа Гарант» здійснено страхову виплату ОСОБА_2 в сумі 65 000 грн. А відповідно до п.п.38.1.1, п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначає, що до позивача перейшло право регресної вимоги до відповідача.
Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.09.2024 о 19 годині 46 хвилин ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , біля будинку № 109 по вул. Автострадній в м. Запоріжжі, не вибрав безпечної швидкості для руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, щоб відповідно реагувати на її зміни, внаслідок чого здійснив наїзд на перешкоду – паркан, чим порушив п. 2.3.б., п. 12.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження, травмованих осіб немає. При складанні протоколу серії ЕПР1 № 130105 від 15.09.2024 про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 надав пояснення, у яких підтвердив порушення ним ПДР, внаслідок чого здійснив наїзд на перешкоду – паркан.
Крім того, 15.09.2024 о 19 годині 46 хвилин ОСОБА_1 , біля будинку № 109 по вул. Автострадній в м. Запоріжжі, керував транспортним засобом «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив п. 2.9а Правил дорожнього руху України. Огляд на стан сп`яніння, зі згоди ОСОБА_1 , проводився у встановленому законодавством порядку із застосуванням спеціального технічного приладу Alcotest Drager 6820. Результат тесту № 2253 від 15.09.2024 - 1,53%.
Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2024 у справі № 336/9904/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст124, ч.1 ст.130 КУпАП. Постанова суду набрала чинності 18.04.2025. Як зазначено у постанові суду, з дослідженого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що ОСОБА_1 , керуючи автомобілем наїхав на паркан (а.с.7-8, 9-11, 12-15).
На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 як користувача транспортного засобу «Toyota Corolla», реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» (а.с.6).
16.09.2024 потерпіла ОСОБА_3 звернулась до ТДВ СК «Альфа-Гарант» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду у зв`язку з тим, що внаслідок ДТП за участю водія ОСОБА_1 був пошкоджений паркан біля буд. АДРЕСА_2 , на підставі якого проведений огляд пошкодженого майна та складений Звіт про результати огляду (а.с.16, 22-23).
Згідно з дослідженою судом технічною документацією на будівлю меблевих салонів та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя суду від 16.06.2005 (а.с. 17-21).
21.10.2024 ОСОБА_2 звернулась до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про страхове відшкодування (а.с.24).
03.01.2025 між ТОВ «СК «Альфа Гарант» укладено Угоду про розмір страхового відшкодування на суму 65 000 грн. (а.с.25).
На підставі страхового акту № ЦВ/24/6504 здійснено розрахунок шкоди, завданої ОСОБА_2 та проведено виплату відшкодування потерпілій на суму 65000 грн (а.с.26-28).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. 
Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
У пункті 3.4 вказаного Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. 
Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються.
З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).
У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").
ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).
Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.
ЄСПЛ розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За змістом частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить інші обов`язкові складові цивільно-правової відповідальності, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправність поведінки; в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Згідно зі статтею 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а також моральну шкоду (частина перша статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик відповідно до статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" набуває право зворотної вимоги (регресу).
Так, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом без права керування транспортним засобом відповідної категорії (п. б) підп. 38.1.1 статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
У цій справі ТОВ «СК «Альфа-Гарант» порушує питання про стягнення з відповідача у порядку регресу грошових коштів, які були виплачені ним як відшкодування матеріальної шкоди.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, (провадження № 14-176цс18) у пунктах 68-70 зроблено такий висновок, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України "Про страхування", з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування" до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. 
Враховуючи зазначені норми матеріального права та правові висновки, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для заявлення вимоги про стягнення з відповідача в порядку регресу сплаченої страховиком суми матеріальної шкоди.
13.01.2025 між ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» та власником пошкодженого майна, ОСОБА_2 було підписано угоду, відповідно до якої сторони досягли згоди, що сума матеріального збитку складає 65 000,00 грн. 
13.01.2025 ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» було складено розрахунок страхового відшкодування та страховий акт №ЦВ/24/6504. 
Таким чином, позивач прийняв вмотивоване рішення про виплату страхового відшкодування (регламентної виплати) на користь представника власника пошкодженого майна ОСОБА_2 у розмірі 65 000 грн. (за вирахуванням франшизи за полісом № АТ/4886928 у розмірі 2 600,00 грн.). 
14.01.2025 ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» було сплачено страхове відшкодування у розмірі 65 000 грн. на рахунок власника пошкодженого паркану ОСОБА_2 .
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).
Скаржником не доведено необґрунтованості чи суперечності укладеної 13.01.2025 року між ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» та власником пошкодженого майна, ОСОБА_2 угоди про розмір страхового відшкодування та не наведено підстав її недійсності.
Крім того, згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Скаржник не скористався правом на подання доказів на підтвердження іншого розміру збитків, клопотання про призначення експертизи. 
Обов`язок доказування і подання доказів відповідно до статті 81 ЦПК України покладається на сторони, суд лише сприяє їм у вчиненні процесуальних дій з метою встановлення обставин справи.
З огляду на викладене, апеляційним судом не встановлено порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи не відповідає вимогам чинного законодавства, не можуть бути підставами для скасування постановленого у справі судового рішення і по суті зводяться до переоцінки доказів наданих стороною позивача.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Твердження апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження, що ОСОБА_2 є потерпілою і саме їй було заподіяно матеріальну шкода спростовуються витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, згідно якого власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя суду від 16.06.2005 (а.с. 17-21).
Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. Рішення суду не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України. 
Повний текст судового рішення складено 10 липня 2026 року.

Головуючий

Судді: