Дата документу 15.07.2026 Справа № 334/8881/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/8881/25 Головуючий у 1-й інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/1208/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Мінгазова Р.В.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Товстопятко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Димової Оксани Іванівни, ОСОБА_1 , в особі представника Вишнякової Ірини Олександрівни , на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» про визнання незаконними наказів та стягненні моральної шкоди,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника Вишнякової І.О. , звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що ОСОБА_1 працює на посаді заступника начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління Філія «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».
13.06.2022 р. наказом ВП ЗАЕС № 226-кз позивача звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.
Постановою Верховного Суду від 29.01.2025 р. по справі № 206/2208/22 визнано незаконним наказ ВП ЗАЕС № 226-кз та вирішено поновити позивача на роботі.
12.02.2025 р. наказом «Про поновлення на роботі за рішенням суду ОСОБА_1 та визначення йому робочого місця» ВП ЗАЕС № 1323-к, серед іншого, наказано поновити з 13.06.2022 р. ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», таб. № 7093.
Згідно з листом ВП ЗАЕС № 21-1296/28-вих від 14.02.2025 р. ОСОБА_1 ознайомлено з наказом № 1323-к від 12.02.2025 р., а також запропоновано з`явитись 17.02.2025 р. о 10.00 год за адресою: АДРЕСА_1 , з документами на підтвердження ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку філії «ВП ХАЕС», Наказами філії «ВП ЗАЕС» «Про впорядкування організації та режиму роботи персоналу в умовах воєнного стану» від 16.08.2023 № 21-129-н та «Щодо зобов`язання працівників повідомляти про місце свого перебування» від 18.07.2024 р. № 527-к.
Також у листі міститься прохання надати інформацію щодо всіх актуальних засобів комунікації та місця фактичного проживання, заяву з банківськими реквізитами для зарахування заробітної плати, військово-облікові документи й довідку ВПО для забезпечення виконання «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженому постановою КМУ від 30.12.2022 р. №1487.
ОСОБА_1 у своїх заявах, адресованих ВП ЗАЕС повідомив про свої банківські реквізити для отримання заробітної плати, факт того, що він передав оригінал військово-облікового документу ВП ЗАЕС. Наказом відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» № 226-кз від 13 червня 2022 року він звільнений, а оригінали його паперової трудової книжки та військово - облікового документу залишились у ВП ЗАЕС, і не були повернуті, отже, перебувають у розпорядженні (на зберіганні) у філії «ВП ЗАЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом».
В подальшому ОСОБА_1 звернувся з заявою про надання інформації про кількість невикористаних ним днів щорічної відпустки станом на 17.02.2025 року, за період: з 16.07.2019 р. по 16.07.2020 р.; з 16.07.2020 р. по 16.07.2021 р.; з 16.07.2021 р. по 16.07.2022 р.; з 16.07.2022 р. по 16.07.2023 р.; з 16.07.2023 р. по 16.07.2024 р.; з 16.07.2024 р. по 17.02.2025 р., а також надання бланку заяви про надання відпустки.
19.02.2025 р. позивач звернувся до роботодавця з проханням надати йому з 24.02.2025 щорічну відпустку тривалістю 28 календарних днів (за період з 16.07.2020 по 16.07.2021) з виплатою матеріальної допомоги відповідно до спільного рішення роботодавця та профспілкового комітету.
Листом ВП ЗАЕС № 21-1483/03-вих від 20.02.2025 р. позивачу відмовлено у наданні відпустки.
Листом 21-5373/03-вих від 27.06.2025 р. «Про надання пояснень щодо порушення трудової дисципліни повторно» зазначено, серед іншого, що наказом від 25.02.2025 р. №1443-к (з яким позивач не ознайомлений) позивачу було продовжено графік роботи №1 зміна «П» (робота вдома) по 09.03.2025 р. та визначено робоче місце (місто Нетішин, «монтажне містечко» МУ-13, приміщення 7) з 10.03.2025 р. А також вимагається надання пояснень щодо ненадання довідки ВПО; військово-облікових документів або розписки працівників філії «ВП ЗАЕС» в їх отриманні; підстав визначення собі графіку роботи №1 зміна «П»; причин відсутності на робочому місці; які завдання позивач отримав безпосередньо від керівника та яка роботи ним виконувалась за період, починаючи з 25.06.2025 р. по дату отримання вказаного листа.
У поясненнях № 28 від 27.06.2025 р. (на виконання вимог листа філії «ВП ЗАЕС» № 21-5373/03-вих від 27.06.2025), № 29 від 30.06.2025 р. (на виконання вимог листа філії «ВП ЗАЕС» №21-5414/03-вих від 30.06.2025) позивач вкотре повідомив, що у зв`язку з відмовою у наданні йому щорічної відпустки та відпустки без збереження заробітної плати на час військового стану, він 25.06.25 з 08:00 год. приступив до роботи у філії «ВП ЗАЕС» АТ «Енергоатом» за встановленим наказом №1323-к від 12.02.2025 графіком роботи № 1 зміна «П» (робота вдома), за яким і продовжує працювати зараз (30.06.25). Усі необхідні документи, обґрунтування та вичерпні пояснення неодноразово надавалися позивачем у попередніх заявах.
Листом ВП ЗАЕС №21-5503/03-вих від 03.07.2025 р. «Про надання пояснень з приводу порушення трудової дисципліни повторно» позивачу зазначено, що після 10.03.2025 р. для нього не запроваджувався графік роботи №1 зміна «П» (робота вдома). Також, витребувані пояснення щодо ненадання довідки ВПО та військово-облікових документів або розписки працівників філії «ВП ЗАЕС» в їх отриманні; підстав визначення собі графіку роботи № 1 зміна «П»; причин відсутності на робочому місці; які завдання позивач отримав безпосередньо від керівника, та яка роботи ним виконувалась за період, починаючи з 25.06.2025 р. по дату отримання даного листа.
У поясненнях № 30 від 03.07.2025 р. на виконання вимог листа філії «ВП ЗАЕС» № 21-5503/03-вих від 03.07.2025 позивач повідомив, що у зв`язку з відмовою у наданні щорічної відпустки та відпустки без збереження заробітної плати на час військового стану, останній 25.06.25 з 08:00 год. приступив до роботи у філії «ВП ЗАЕС» АТ «Енергоатом» за встановленим йому наказом №1323-к від 12.02.2025 графіком роботи № 1 зміна «П» (робота вдома), за яким продовжує працювати зараз (03.07.25).
Наказом від 16 липня 2025 р. № 19-ук ОСОБА_1 оголошено догану. Позивач вважає, що заявою № 3 від 15.02.2025 р. він повідомив роботодавця про об`єктивну неможливість виконати дану вимогу, оскільки у процесі свого поновлення на роботі після першого незаконного звільнення, на підставі наказу ЗАЕС № 465-к від 11 лютого 2022 року, керуючись розпорядженнями керівника юридичного управління ВП ЗАЕС, з метою отримання перепустки для проходження на своє робоче місце на прохідній №1, позивач оформив анкету на отримання допуску до особливих робіт і на прохідній № 2 передав її до СФЗ та надав відповідним працівникам УПАГР оригінал військово-облікового документу для проведення роботи, пов`язаної з поновленням на роботі. У подальшому, наказом ВП ЗАЕС № 226-кз від 13 червня 2022 року позивач знову був незаконно звільнений, а оригінал його військово-облікового документу залишився у ВП ЗАЕС, і не був повернутий. Відтак, його вини у цьому немає. Позивач й не має передбаченого законодавством обов`язку надавати військово-обліковий документ під час поновлення на роботі за рішенням суду. Трудові відносини вважаються такими, що не припинялись.
Копію довідки ВПО (із застосунку Дія) № 3004-7501167745 від 29.07.2022 на двох аркушах позивачем долучено до листа з поясненнями № 8 від 18.02.2025 р. Про виконання цієї вимоги додатково свідчить те, що на підставі цієї довідки позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати як внутрішньо-переміщеній особі, а тому ця обставина, яка вказана в оскаржуваному наказі, є неправдивою.
Стосовно відсутності починаючи з 25.06.2025 на визначеному працівнику місці роботи (м. Нетішин, «монтажне містечко» МУ-13, приміщення 7) без поважних причин, позивач зазначає, що його не ознайомлено з наказом від 25.02.2025 № 1443-к про внесення змін до наказу від 12.02.2025 № 1323-к. Саме цей розпорядчий документ містить норми, обов`язкові до виконання та якими визначено робоче місце позивача. Ні засобами поштового зв`язку (на адресу електронної пошти), ні іншим чином роботодавець не довів його зміст до відома позивача.
Також, в порушення ч. 1 ст. 235 КЗпП України не відбулось реального поновлення позивача на займаній посаді. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Позивач наразі працює на неіснуючій посаді, що не може вважатися належним поновленням на роботі. Відповідач не вніс посаду позивача у штатний розпис, не визначив посадові обов`язки, не надає завдання та роботу, в наказі про поновлення відразу змінив графік роботи, режим роботи, місце роботи, перевів у іншу місцевість, змінив підпорядкування ПВТР іншої філії - тобто це вже зовсім інша робота, аніж та, що була до звільнення. Наведене, у свою чергу, зумовлює незаконність оголошеної догани.
Крім того, неявка працівника на незаконно змінене робоче місце не може вважатися прогулом.
Верховний Суд в постанові від 05.10.2022 року по справі № 279/1345/21 зазначив, що «невихід працівника на роботу у зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин».
Крім всього іншого, вважає дії роботодавця щодо переведення позивача на роботу в іншу місцевість, видання наказів з вимогами, які неможливо виконати, надання пояснень щодо порушення трудової дисципліни з одних й тих самим підстав, дискримінаційними. З цією метою в описовій частині позовної заяви детально наведено зміст листування між позивачем та відповідачем. За допомогою наведеного можна прослідкувати погано прихований умисел на звільнення позивача шляхом здійснення психологічного та економічного тиску на останнього.
У даній справі проявом мобінгу є дії (бездіяльність) відповідача, які виражаються у наступному:
1) створення стосовно позивача напруженої, ворожої, образливої атмосфери - погрози - зустріч 25.02.2025 о 13-50 год за адресою: АДРЕСА_1, з головним юрисконсультом - начальником юридичного управління філії ВП ЗАЕС Мариніч Н.В. на предмет звільнення за власним бажанням, інакше отримання «квитка в один кінець» від ІНФОРМАЦІЯ_2 (заява № 12 від 26.02.2025 р. «Про отримані погрози, ультиматум та, як наслідок, тимчасову непрацездатність (лікарняний)».
Наслідок: через різке погіршення здоров`я (у позивача піднявся тиск) 26.02.2025 він був вимушений звернутись до лікарні; надано медичний висновок про непрацездатність № AA4E-3B6E-M6BC-MBKH. Додатковим доказом є отримання позивачем наказу від 21 березня 2025 р. № 2077-к «Про оповіщення ОСОБА_1 про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким наказано оповістити ОСОБА_1 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на виконання Розпорядження від 13.03.2025 р. № 2/159.
- висміювання, зневажливі зауваження - лист ВП ЗАЕС № 21-4815/28-вих від 09.06.2025 р.;
- інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги - листи з вимогами надати пояснення щодо одних й тих самим обставин, надати документи, які не знаходяться у позивача, ігнорування заяв про надання відпустки, ненадання графіку відпусток, вказівка на те, що позивач з ним не ознайомився у 2022 році, значить ознайомиться у Хмельницькій області (лист листом №21-6859/28-вих від 18.08.2025 р.); вимоги надати пояснення щодо виконаної роботи, хоча від роботодавця ніяких завдань не надходило тощо.
Причому особлива цинічність у діях роботодавця проявляється навіть у найтрагічніших та морально важких обставинах для позивача. Третю догану позивачу було оголошено 16 вересня 2025 р., тоді, коли 14 вересня померла його дружина, про що саме 16.09.2025 р. ОСОБА_4 повідомив роботодавця листом про надання матеріальної допомоги.
Безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу - позивач є працівником філії «ВП «Запорізька АЕС», але наказом відповідача від 12.02.2025 № 1323-к тепер підпорядковується філії «ВП «Хмельницька АЕС», зокрема із необхідністю дотримуватись правил внутрішньої трудової дисципліни та графіку роботи. При цьому, позивачу навіть на філії «ВП «ХАЕС» визначено інший графік, ніж той, що мають такі ж працівники на самій філії. 
Враховуючи наведене, позивач вважає, що діями відповідача йому також завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 72 000 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1  просив суд: поновити строк на оскарження наказу від 16 липня 2025 р. № 19-ук, визнати незаконним наказ від 16 липня 2025 р. № 19-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », визнати незаконним наказ від 18 серпня 2025 р. № 29-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », визнати незаконним наказ від 16 вересня 2025 р. № 33-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », визнати незаконним наказ від 23 жовтня 2025 р. № 39-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », визнати незаконним наказ від 24 листопада 2025 р. № 45-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду у розмірі 72 000,00 грн.; стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» про визнання незаконними наказів та стягненні моральної шкоди задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 строк на оскарження наказу від 16 липня 2025 р. № 19-ук.
Скасовано в частині наказ філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 16 липня 2025 р. № 19-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », виключивши з нього, як підставу для притягнення до дисциплінарної відповідальності посилання на невиконання п. 10.4 щодо ненадання військово-облікових документів та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в інший частині наказ залишено без змін. 
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Димова О.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог, а саме, виключення з наказу філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 16 липня 2025 р. № 19-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », як підстави для притягнення до дисциплінарної відповідальності, посилання на невиконання п. 10.4 наказу від 12.02.2025 року № 1323-к щодо ненадання військово-облікових документів та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та ухвалити в цій частині рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає, що наказом філії «ВП Запорізька АЕС»№ 1323-к від 12.02.2025 ОСОБА_1 з 13.06.2022 поновлений на посаді заступника начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».
Відповідно до пункту 10.4 наказу № 1323-к від 12.02.2025 заступника начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління ОСОБА_1 зобов`язано протягом одного дня з дати ознайомлення з цим наказом надати помічнику генерального директора - начальнику УПАГР Гіберту В. військово-облікові документи й довідку ВПО для забезпечення виконання п. 34 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 р. № 1487.
Виходячи з приписів наказу від 12.02.2025 № 1323-к зазначені документи ОСОБА_1 зобов`язаний був надати не пізніше 17.02.2025 (з урахуванням того, що 15.02.2025 та 16.02.2025 вихідні дні). 
Якщо навіть припустити, що військово-облікові документи ОСОБА_1 були передані ним роботодавцю в лютому 2022 року, вини останнього в їх втраті немає через окупацію Запорізької АЕС.
Вказує, що працівник, зареєстрований на окупованій території (у м. Енергодар), повинен стати на облік як внутрішньо переміщена особа та стати на облік у ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем перебування на обліку ВПО (у м. Києві).
ОСОБА_1 виїхав з тимчасово окупованого м. Енергодар в травні 2022 року. 
Для виконання приписів наказу № 1323-к від 12.02.2025 ОСОБА_1 достатньо було виконати вимоги закону, а саме, в 2022 році, після виїзду з окупованого м. Енергодар, зареєструватись як внутрішньо переміщена особа та встати на військовий облік в ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 , подати заяву до відповідного ІНФОРМАЦІЯ_2 про втрату військово-облікового документу та отримати новий.
Вказує, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності вини позивача у ненаданні роботодавцю військово-облікового документа, і, відповідно, незаконності в цій частині наказу від 16 липня 2025 року № 19-ук про оголошення ОСОБА_1 догани, не відповідає наявним у справі доказам та прийнятий при неправильному застосуванні норм Закону України «Про військовий облік та військову службу» і підзаконних актів.
Стосовно надання довідки про реєстрацію внутрішньо-переміщеної особи зауважує, що надана ОСОБА_1 разом з заявою № 8 від 18.02.2024 відредагована фотокопія довідки № 3004-7501167745 від 29.07.2022 не відповідає критеріям достовірності та допустимості.
Належним чином оформлену довідку про реєстрацію внутрішньо-переміщеної особи з адресою реєстрації: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 надав лише листом від 30.10.2025 № 49, як додаток до заяви про нарахування щомісячної допомоги підприємства на дітей в зв`язку зі смертю дружини. 
Зважаючи на викладене, вважає, що висновок суду щодо достатності наданого скріншоту в якості доказу наявності у позивача статусу внутрішньо-переміщеної особи, підтвердження місця його проживання, і, відповідно, незаконності в цій частині наказу від 16 липня 2025 року № 19-ук про оголошення ОСОБА_1 догани, не відповідає наявним у справі доказам, прийнятий з неправильним застосуванням вимог процесуального законодавства щодо доказування та нормам матеріального права, які регламентують порядок оформлення документів внутрішньо переміщених осіб.
Не погоджуючись із рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2026 року, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Вишнякової І.О., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду у частині відмови у решті вимог про визнання незаконними наказів та стягненні моральної шкоди та ухвалити нове рішення у цій частині, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач самостійно встановив собі «графік №1 зміна «П» (робота вдома)» на невизначений строк і не маючи законних підстав для перебування вдома не вийшов на робоче місце, тобто мав місце прогул; що неявка ОСОБА_1 на визначене йому робоче місце була свідомою, а відтак має бути кваліфікована як умисна дія, - не відповідають обставинам та матеріалам справи. 
Зокрема п. 4 наказу від 12.02.2025 р. «Про поновлення на роботі за рішенням суду ОСОБА_1 та визначення йому робочого місця» ВП ЗАЕС № 1323-к наказано встановити з 29.01.2025 р. по 23.02.2025 р. ОСОБА_1 графік роботи №1 зміна «П» (робота вдома), нормальні умови праці. 
Заявою № 10 від 21.02.2025 р. позивач заздалегідь повідомив відповідача про об`єктивну неможливість виконання ним п. 10.3 наказу № 1323-к від 12.02.2025 у встановлений строк (24.02.2025), через створення штучних перешкод з боку адміністрації філії ВП ЗАЕС. 
Так, 15.02.2025 р. на наступний день після ознайомлення позивача із наказом № 1323-к позивач звернувся до відповідача із проханням надати інформацію про кількість невикористаних ним днів щорічної відпустки за період з 16.07.2019 р. по 17.02.2025 р. та надати бланк заяви про надання відпустки. 
Не отримавши відповіді, 19.02.2025 позивач на підставі наявної в нього інформації про кількість днів невикористаної щорічної відпустки звернувся із заявою щодо надання щорічної відпустки для вирішення питання, пов`язаного із зміною місця тимчасового перебування позивача (пошук житла, перевезення речей, пошуку школи для 10-ти річної доньки тощо), у тому числі внаслідок встановленого графіку (умов) роботи. 
Листом № 21-1483/03-вих від 20.02.2025 позивачу було відмовлено, без зазначення причин, у наданні щорічної відпустки з 24.02.2025 р. 
Під час роботи за встановленим наказом № 1323-к графіком роботи №1 зміна «П» заборонено виконання будь-яких дій під час робочого часу, крім виконання розпоряджень безпосереднього керівника. Крім цього, потрібно перебувати лише за визначеною адресою у м. Києві та бути готовим прибути за викликом керівника на його робоче місце (Наказ «Про впорядкування організації та режиму роботи персоналу в умовах воєнного стану» від 16.08.2023 № 21-129-н).
Ці зобов`язання фактично виключили фізичну можливість поїздки позивача до м. Нетішин з метою вирішення питання, пов`язаного зі зміною місця тимчасового перебування та з невідомих причин, за період з 29.01.2025 по 24.02.2025 включно, в порушення вимог законодавства, що регулює періодичність отримання заробітної плати, позивач жодного разу не отримав заробітної плати, що також є об`єктивним чинником неможливості вирішення зазначених вище питань у строк з 14.02.2025 по 24.02.2025. 
На підставі зазначених вище обставин, заявою № 10 від 21.02.2025 позивач просив внести зміни до п. 4, 5 та 10.3 зазначеного наказу, у тому числі шляхом продовження строку роботи за графіком роботи №1 зміна «П», встановленим п. 4, на строк, достатній адміністрації філії ВП ЗАЕС для погодження та надання йому щорічної відпустки, перебування у якій надало б йому можливість вирішити питання, пов`язані із запропонованою цим наказом зміною місця його тимчасового перебування. 
Станом на 25.02.2025 р. позивачем не було отримано від відповідача інформації щодо результату розгляду (про відмову у задоволенні) прохання позивача про продовження строку роботи за графіком роботи №1 зміна «П». Листом № 21 1579/28-вих від 24.02.2025 позивач лише підтвердив факт отримання такого прохання. 
Вказує, що викладені обставини, а також виклик позивача 25.02.2025 о 14-00 год за адресою: АДРЕСА_1, що суперечить п. 10.3 наказу № 1323-к від 12.02.2025, яким з 24.02.2025 робоче місце визначено в м. Нетішин, дають підстави вважати, що відповідачем було прийнято рішення про задоволення його прохання та продовження строку роботи за графіком роботи №1 зміна «П», тобто у м. Києві. 
Наголошує, що у матеріалах справи відсутній наказ від 25.02.2025 р. №1443-к про внесення змін до наказу від 12.02.2025 р. №1323-к, яким встановлено робоче місце позивача та на який період.
Звертає увагу, що тягар доказування лежить на відповідачеві. Останнім не заперечується, що з даним наказом позивач не ознайомлений. Листи, які надані відповідачем, не є належними доказами обставин обізнаності щодо роботи позивача з точки зору трудового законодавства, бо саме роботодавець зобов`язаний ознайомлювати працівників з розпорядчими документами, що вимагає відповідних дій. Навіть якщо дослівно прочитати зміст відповідних листів, то дата визначення робочого місця позивача змінена таким чином: «з 25.02.2025 р.» змінити на «10.03.2025 р.», тобто лише один день, а не період в цілому.
Стосовно наголошення суду першої інстанції на тому, що позивачем не надано доказів того, що до незаконного звільнення він працював за графіком №1 зміна «П» (робота вдома), за яким за його власним твердженням він продовжує працювати, а відтак фактично продовжив роботу в раніше існуючих умовах, то позивачем було звернуто увагу, що саме наказом про поновлення на роботі відповідач встановив дистанційну форму роботи, що мало відповідати формі роботі до незаконного звільнення. Суд не був позбавлений можливості у реєстрі судових рішень ознайомитись зі змістом постанови Верховного Суду від 29.01.2025 р. по справі № 206/2608/22, де встановлено, що у справі, що переглядається, суди встановили, що розпорядженням головного юрисконсульта начальника юридичного управління Манцурової І. № 15 від 17.02.2022 р. ОСОБА_1 з 17 лютого 2022 року до особливого розпорядження встановлено графік роботи 1-«П» у віддаленому доступі (вдома) через відсутність допуску до виконання особливих робіт.
Зауважує, що не відбулось реального поновлення позивача на займаній посаді в порушення ч. 1 ст. 235 КЗпП України.
Також вважає, що відхилення судом доводів позивача про незаконність його переведення і, як наслідок, відсутність прогулів та зауваження щодо відсутності факту оскарження за окремою процедурою переведення, суперечить правовій позиції Верховного Суду, за якою неявка працівника на незаконно змінене робоче місце не може вважатися прогулом.
Щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, вказує, що звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав, позивач у підставах позовних вимог детально зазначав про факт вчинення відповідачем по відношенню до позивача мобінгу (цькування). Суд першої інстанції, оцінюючи дії (бездіяльність) відповідача, які за висновками позивача є мобінгом, не врахував, що за період з 19.05.2020 року по теперішній час позивач був двічі незаконно звільнений, а за період з 16.07.2025 року додатково п`ять разів був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Вказує, що оголошені догани є лише засобом систематичного тиску на позивача, ніякого матеріального чи нормативного підґрунтя під собою не мають, а отже, є незаконними та мають бути скасовані.
Від представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Димової О.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Вишнякової І.О., без задоволення, судові витрати покласти на відповідача.
Вказує, що графік роботи № 1 зміна «П» (робота вдома) не є дистанційною роботою в розумінні ст. 602 КЗпП України. Судом на підставі досліджених доказів був зроблений правильний висновок щодо періоду встановлення робочого місця позивача.
Щодо «відсутності факту реального поновлення на посаді» зауважує, що предметом розгляду даної справи є оскарження наказів про оголошення доган за прогули, а не обставин виконання відповідачем Постанови Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 206/2608/22 про поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Вважає, що посилання в апеляційній скарзі щодо незаконності доган через відсутність факту реального поновлення на роботі, не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах трудового законодавства та правозастосувальної практики. 
Щодо «відхилення судом доводів позивача про незаконність його переведення та зауваження щодо відсутності факту оскарження за окремою процедурою», то наведений аргумент суперечить навіть самому тексту судового рішення.
Зауважує, що позивачем не доведений факт мобінгу, а саме те, що вимоги роботодавця до нього є незаконними.
Від ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Вишнякової І.О. на адресу апеляційного суду надійшов відзив, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» без задоволення, а оскаржуване рішення в частині скасування наказу філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від 16 липня 2025 р. № 19-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », виключивши з нього, як підставу для притягнення до дисциплінарної відповідальності, посилання на невиконання п. 10.4 щодо ненадання військовооблікових документів та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, - без змін.
Вказує, що законодавство України, яке регулює правила військового обліку, у контексті трудових відносин між позивачем та відповідачем, не вимагає від останнього перевірку наявності військово-облікових документів. 
Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (із застосунку Дія) № 3004-7501167745 від 29.07.2022 була надана на двох аркушах позивачем як додаток до листа з поясненнями № 8 від 18.02.2025 р. Довідка містила всю необхідну інформацію офіційного документа, а доводи відповідача, що вона не містила адресу місця перебування позивача, не підтверджені доказами, які наявні у матеріалах справи.
З розпорядчих документів відповідача випливає, що метою надання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є необхідність виконання обов`язку повідомити контактну інформацію працівника. У заяві № 2 від 15.02.2025 р., тобто на наступний день після відповідної вимоги, позивач надав всю свою контактну інформацію, а саме, e mail: ІНФОРМАЦІЯ_3 , тел.: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працює на посаді заступника начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - філія «ВП «Запорізька АЕС»).
13.06.2022 р. наказом філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» № 226-кз позивача звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.
Постановою Верховного Суду від 29.01.2025 р. по справі № 206/2208/22 визнано незаконним наказ філії «ВП «Запорізька АЕС» № 226-кз та вирішено поновити позивача на роботі.
12.02.2025 р. наказом «Про поновлення на роботі за рішенням суду ОСОБА_1 та визначення йому робочого місця» ВП ЗАЕС № 1323-к визначено:
1. Поновити з 13.06.2022 р. ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», таб. №7093.
2. Підпорядкувати з 29.01.2025 р. ОСОБА_1 безпосередньо генеральному директору філії «ВП ЗАЕС».
3. Встановити з 29.01.2025 р. ОСОБА_1 посадовий оклад в розмірі 59 026,00 грн.
4. Встановити з 29.01.2025 р. по 23.02.2025 р. ОСОБА_1 графік роботи № 1 зміна «П» (робота вдома), нормальні умови праці.
5. Визначити тимчасово з 24 лютого 2025 року на період дії воєнного стану та окупації Енергодарської міської територіальної громади, ОСОБА_1 місцем роботи місто Нетішин, «монтажне містечко» МУ-13, приміщення 7, з підпорядкуванням правилам внутрішнього трудового розпорядку філії «ВП ХАЕС», та встановити нормальні умови праці, графік роботи №1 (понеділок-четвер з 8.00 до 17.15, п`ятниця з 8.00 до 16.00. Обідня перерва з 12.00 до 13.00).
10. Заступнику начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління ОСОБА_1 : 
10.1. надати начальнику управління кадрів інформацію щодо всіх актуальних засобів комунікації та місця фактичного проживання. Термін: протягом одного дня з дати ознайомлення з цим наказом.
10.2. надати до бухгалтерії філії ВП «ЗАЕС» заяву з банківськими реквізитами для зарахування заробітної плати. Термін: протягом одного дня з дати ознайомлення з цим наказом.
10.3. прибути на робоче місце до м. Нетішин 24.02.2025 р. або надіслати на електронну адресу supportznpp@direkcy.atom.gov.ua відмову від переведення на роботу в іншу місцевість.
10.4. надати помічнику генерального директора - начальнику УПАГР Гіберту В. військово-облікові документи й довідку ВПО для забезпечення виконання п. 34 «Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затвердженому постановою КМУ від 30.12.2022 р. № 1487. Термін: протягом одного дня з дати ознайомлення з цим наказом.
ОСОБА_1 ознайомлений із цим наказом, вказана обставина сторонами не заперечується.
Згідно з листом ВП ЗАЕС № 21-1296/28-вих від 14.02.2025 р. ОСОБА_1 ознайомлено з наказом № 1323-к від 12.02.2025 р., а також запропоновано з`явитись 17.02.2025 р. о 10.00 год за адресою: АДРЕСА_1 , з документами на підтвердження ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку філії «ВП ХАЕС», Наказами філії «ВП ЗАЕС» «Про впорядкування організації та режиму роботи персоналу в умовах воєнного стану» від 16.08.2023 №21-129-н та «Щодо зобов`язання працівників повідомляти про місце свого перебування» від 18.07.2024 р. № 527-к.
ОСОБА_1 у своїх заявах, адресованих філії «ВП «Запорізька АЕС», повідомив про свої банківські реквізити для отримання заробітної плати, факт того, що він передав оригінал військово-облікового документу ВП ЗАЕС. Наказом відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» № 226-кз від 13 червня 2022 року він звільнений, а оригінали його паперової трудової книжки та військово - облікового документу залишились у ВП ЗАЕС, і не були повернуті, отже перебувають у розпорядженні (на зберіганні) у філії «ВП ЗАЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом». Також, до цих заяв долучений скріншот довідки ВПО з додатку «Дія».
21.02.2025 на адресу філії «ВП «Запорізька АЕС» надійшла заява ОСОБА_1 № 10, в якій він звернувся до адміністрації філії «ВП «Запорізька АЕС» з проханням внести зміни до наказу від 12.02.2025 № 1323-к в частині продовження роботи за графіком № 1 зміна «П» (робота вдома), в тому числі для вирішення питань, пов`язаних зі зміною місця його тимчасового перебування.
Наказом від 25.02.2025 № 1443-к про внесення змін до наказу від 12.02.2025 № 1323-к «Про поновлення на роботі за рішенням суду ОСОБА_1 та визначення йому робочого місця», вказана заява задоволена та внесені зміни у наказ від 12.02.2025 № 1323-к, а саме:
пункт 4 наказу № 1323-к викладений в редакції: «встановити з 29.01.2025 по 09.03.2025 ОСОБА_1 графік роботи № 1 зміна «П» (робота вдома), нормальні умови праці»;
в пункті 5 наказу № 1323-к змінені дати: «з 24 лютого 2025» на «10.03.2025»;
в пункті 6.2. наказу № 1323-к змінений термін виконання з «24.02.2025» на «10.03.2025»;
в пункті 7 наказу № 1323-к змінений термін виконання з «протягом місяця з дня ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом» на «до 10.04.2025»;
в пункті 10.3. наказу № 1323-к змінена дата з «24.02.2025» на «10.03.2025».
ОСОБА_1 стверджує, що не ознайомлений із наказом від 25.02.2025 № 1443-к. Доказів його ознайомлення суду не надано, натомість філією «ВП «Запорізька АЕС» наданий акт від 26.02.2025, у якому представниками адміністрації роботодавця зазначено, що вони не змогли потрапити до вказаної працівником адреси його роботи за графіком № 1 «П» («робота вдома») (вул. Шовковична, 18-А).
З 26.02.2025 по 12.03.2025 ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
З 13.03.2025 по 24.06.2025 ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати.
Наказом від 16 липня 2025 р. № 19-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 », визначено:
1. Оголосити догану ОСОБА_1 , заступнику начальника управління (з аналітично-правової роботи) юридичного управління таб. № 7093, за невиконання вимог наказу від 12.02.2025 № 1323-к (з урахуванням змін, внесених наказом від 25.02.2025 № 1443-к про внесення змін до наказу від 12.02.2025 № 1323-к «Про поновлення на роботі за рішенням суду ОСОБА_1 та визначення йому робочого місця»)
п. 10.4 щодо ненадання військово-облікових документів та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;
п. 5 щодо відсутності, починаючи з 25.06.2025, на визначеному працівнику місці роботи (м. Нетішин, «монтажне містечко» МУ-13, приміщення 7) без поважних причин.
2. Робочі дні з 25.06.2025 по дату реєстрації наказу вважати прогулами та не оплачувати.
3. За порушення трудової дисципліни застосувати до ОСОБА_1 (таб. номер 7093, у ВП ЗАЕС працює з 16.07.2002) додаткові заходи впливу: 
3.1 позбавити винагороди за підсумками роботи за червень 2025 року;
3.2 позбавити винагороди за підсумками роботи за 2025 рік;
3.3 позбавити одноразового преміювання до Дня енергетика за 2025 рік;
3.4 позбавити матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з відпусткою.
Наказом від 18 серпня 2025 р. № 29-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 » ОСОБА_1 оголошено догану за прогул.
Наказом від 16 вересня 2025 р. № 33-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 » ОСОБА_1 оголошено догану за прогул.
Наказом від 23 жовтня 2025 р. № 39-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 » ОСОБА_1 оголошено догану за прогул.
Наказом від 24 листопада 2025 р. № 45-ук «Про накладення дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни на ОСОБА_1 » ОСОБА_1 оголошено догану за прогул.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Відповідно до статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
За приписами статті 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується роботодавцем безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.
Як визначено статтею 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Така процедура є однією з гарантій недопущення безпідставного притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. Проте правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Під час розгляду справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17 та у постанові від 25 жовтня 2022 року у справі № 487/1491/21.
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 125/196/24 зазначено, що підставою застосування догани є вчинення працівником протиправного винного діяння (дії чи бездіяльності), яке визнається дисциплінарним проступком. Протиправність поведінки працівника полягає в порушення ним свої трудових обов`язків, закріплених нормами трудового права, КЗпП України, правилами внутрішнього розпорядку, статутами, положеннями посадовими інструкціями, трудовим договором (контрактом), колективним договором, а також у порушенні або невиконанні правомірних наказів та розпоряджень роботодавця.
Керівник установи або уповноважений ним орган має право застосувати дисциплінарну відповідальність за вчинення працівником проступку, тобто не просто за виявлення факту порушення трудової дисципліни, а за наявності вини особи, яка порушила трудові обов`язки, характеру порушення трудової дисципліни, шкідливих наслідків виявленого правопорушення, встановлення причинного зв`язку між правопорушенням та шкідливими наслідками.
Законодавство про працю не закріплює переліку діянь, які вважаються порушеннями трудової дисципліни. Тому для встановлення дисциплінарного проступку важливо з`ясувати коло трудових (службових) обов`язків працівника.
Саме їх невиконання чи неналежне виконання складають основу об`єктивної сторони складу цього правопорушення. Ці обов`язки визначаються трудовим договором, посадовою (робочою) інструкцією, правилами внутрішнього трудового розпорядку та іншими локальними актами роботодавця, його наказами та розпорядженнями, а також законами та іншими нормативно-правовими актами.
Під порушенням трудової дисципліни слід розуміти винне протиправне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків. Вина, як одна з ознак порушення трудової дисципліни, є цілком необхідною для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.
Отже, догана є заходом дисциплінарного стягнення за вчинений працівником дисциплінарний проступок (порушення трудової дисципліни чи правил внутрішнього трудового розпорядку).
У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які стали підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.
Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок.
Наказ про накладення на працівника дисциплінарного стягнення за своєю юридичною природою є рішенням відповідного суб`єкта згідно з його повноваженнями, яке спрямовано на регулювання трудових відносин у середині колективу, містить норми права (або правила), що були порушені, має персоніфікований характер і розрахований на одноразове застосування.
Накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення повинні містити чітке формулювання суті та обставин допущеного працівником проступку, підстави прийняття рішення про притягнення до відповідальності, час вчинення і час виявлення самого проступку та обґрунтування обрання певного виду стягнення, з урахуванням передбачених законодавством обставин.
У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов`язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акту чи акту локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Виконання всіх цих вимог є безумовною запорукою правильного та законного оформлення прийнятого роботодавцем рішення, що одночасно виступає гарантією дотримання трудових прав працівників.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19, від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21, від 15 жовтня 2024 року у справі № 537/1348/22.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). 
Визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 127/29246/22).
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Разом з тим, для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17, від 27 серпня 2020 року у справі № 161/14225/19, від 19 вересня 2023 року у справі № 760/22937/20.
Суд першої інстанції встановив, що сторона позивача пропустила тримісячний строк на звернення працівника до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, в частині оскарження наказу від 16 липня 2025 року, проте звернулась до суду з клопотанням про поновлення вказаного строку, яке обґрунтувала тим, що через некоректну роботу Електронного суду та технічну неможливість завантаження великого обсягу документів з додатками, програма виходила з електронного кабінету. Лише з великою кількістю спроб та після деякого часу вдалося завантажити позов. З цього приводу є звернення до технічної підтримки судової влади. Враховуючи, що Україна перебуває у стані війни, і на час подання позовної заяви здійснювались терористичні обстріли інфраструктури, а також незначний час, який пропущений позивачем, суд першої інстанції правильно вважав клопотання представника позивача обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. 
Судом першої інстанції також встановлено, що сторонами у справі не заперечується факт ознайомлення позивача зі змістом наказу від 12.02.2025 року № 1323-к, у тому числі, в частині визначення робочого місця позивача за адресою: місто Нетішин, «монтажне містечко» МУ-13, приміщення 7, та із графіком роботи. 
Вказаний наказ в судовому порядку не оскаржувався, відомості щодо його скасування самим роботодавцем відсутні. 
Також сторонами визнається той факт, що у визначені в оспорюваних наказах дні ОСОБА_1 був відсутнім у визначеному вищевказаним наказом робочому місці: місто Нетішин, «монтажне містечко» МУ-13, приміщення 7.
Суд першої інстанції правильно виснував, що позивач був належним чином ознайомлений із наказом про поновлення його на роботі та встановлення графіку і місця роботи, а відтак, зобов`язаний був їх виконувати, як працівник.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду, який критично оцінив твердження позивача про те, що він не виходив на визначене у наказі від 12.02.2025 року № 1323-к робоче місце через те, що не був ознайомлений зі змістом наказу від 25.02.2025 № 1443-к. Так, заперечення позивача стосовно тверджень відповідача про прогули зводяться до посилань ОСОБА_1 , що його не ознайомили зі змістом наказу від 25.02.2025 № 1443-к про внесення змін. Беручи до уваги позицію позивача, він зобов`язаний був з`явитись на робочому місці у місті Нетішин ще 9 березня 2025 року, проте жодного разу у вказаному місті не з`явився, посилаючись на те, що у нього досі діє графік №1 зміна «П» (робота вдома). 
ОСОБА_1 в оскаржуваних наказах інкримінований прогул. Як зазначалось вище, сторони не заперечують той факт, що ОСОБА_1 був відсутнім на робочому місці, яке визначене йому в наказі від 12.02.2025 № 1323-к. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що ОСОБА_1 самостійно встановив собі «графік №1 зміна «П» (робота вдома)» на невизначений строк і, не маючи законних підстав для перебування вдома, не вийшов на робоче місце, тобто мав місце прогул. Неявка ОСОБА_1 на визначене йому робоче місце була свідомою.
Також колегія суддів зауважує, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника.
Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», не встановлює порядку виконання відповідного рішення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 711/8138/18 (провадження № 14-607цс19) викладено правовий висновок про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
У постановах Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 750/2140/19, від 20 червня 2019 року у справі № 185/8748/16-ц, від 31 жовтня 2019 року у справі № 569/10189/16-ц викладено правовий висновок про те, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення оскаржуватися.
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків (подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 16 лютого 2024 року у справі № 947/7076/22).
Отже, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно незгоди з твердженнями позивача про фактичне невиконання постанови Верховного Суду від 29.01.2025 року у справі № 206/2208/22. 
Так, ОСОБА_1 посилається на постанову Верховного Суду від 21.05.2025 року у справі № 357/2597/22, в якій суд вказав, що «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу - ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано - рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником».
ОСОБА_1 наголошував на тому, що він наразі працює на неіснуючій посаді, що не може вважатися належним поновленням на роботі. Відповідач не вніс посаду позивача у штатний розпис, не визначив посадові обов`язки, не надає завдання та роботу, в наказі про поновлення відразу змінив графік роботи, режим роботи, місце роботи, перевів у іншу місцевість, змінив підпорядкування ПВТР іншої філії - тобто, це вже зовсім інша робота, аніж та, що була до звільнення.
Разом із тим, як правильно встановлено судом, ОСОБА_1 не оскаржував наказ від 12.02.2025 року № 1323-к, більш того, позивач навпаки стверджує, що усе, що від нього вимагалось у вказаному наказі, ним виконано. 
Суд першої інстанції також вірно виснував щодо доводів про зміну графіку роботи, режиму роботи, місця роботи, переведення у іншу місцевість, що усі перелічені зміни викликані не забаганкою роботодавця, а окупацією російськими військовими території Запорізької АЕС і, відповідно, об`єктивною неможливістю продовжити роботу позивачу в колись існуючих умовах, і при цьому окремо позивачем не оскаржувалось, а відтак наказ від 12.02.2025 року № 1323-к є обов`язковим для виконання позивачем. ОСОБА_1 не надано доказів того, що до незаконного звільнення він працював за графіком №1 зміна «П» (робота вдома), за яким, за його власним твердженням, він продовжує працювати, а відтак фактично продовжив роботу в раніше існуючих умовах. Доводи  ОСОБА_1 про те, що відповідач не вніс його посаду у штатний розпис, не визначив посадові обов`язки, не надає завдання та роботу є припущеннями, адже позивач не з`явився на своє робоче місце і не ознайомився із відповідною документацією або ж її відсутністю.
Також є обґрунтованими висновки суду про відхилення доводів позивача про незаконність його переведення і, як наслідок, відсутність прогулів, адже ОСОБА_1 не оскаржував наказ від 12.02.2025 року № 1323-к, а зміна місця роботи зумовлена об`єктивними та незалежними від роботодавця обставинами. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наказ від 16 липня 2025 р. № 19-ук підлягає частковому скасуванню, а саме виключенню з нього формулювання причин притягнення до дисциплінарної відповідальності за невиконання ОСОБА_1 вимог п. 10.4 наказу від 12.02.2025 року № 1323-к щодо надання військово-облікових документів та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, як підстави для застосування дисциплінарного стягнення, внаслідок необґрунтованості висновків роботодавця щодо наявності вини працівника. 
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 надав пояснення стосовно відсутності у нього військово-облікових документів, відсутності його вини у ненаданні військово-облікових документів. Натомість, роботодавець висунув додаткову вимогу щодо надання підтверджуючих документів, хоча обов`язок ведення та обліку внутрішньої документації з усіх кадрових питань покладений саме на роботодавця. 
Також суд вірно вважав помилковими доводи роботодавця щодо ненадання позивачем довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. 
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 надана така довідка, яка сформована за допомогою додатку «Дія», інформація з якого у відповідності до вимог чинного законодавства є належним доказом і може використовуватись громадянами у відповідних сферах правовідносин. Твердження відповідача про відсутність в наданому позивачем скріншоті його адреси обґрунтовано відхилені судом, оскілки позивач вказав свою фактичну адресу.
Разом із тим, як правильно виснував суд, в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за прогул цей наказ, а також інші оспорювані накази, є законними. 
Висновки суду стосовно тверджень ОСОБА_1 про здійснення відносно нього мобінгу також є правильними. Законні вимоги роботодавця щодо виконання трудових обов`язків, зміна робочого місця чи посади (за процедурою) не є мобінгом. Цькуванням не вважаються вказівки, спрямовані на ефективну роботу, якщо вони не мають на меті приниження чи психологічного тиску. Суд першої інстанції вірно виходив із того, що листування між сторонами зводиться виключно до трудових відносин і не містить ознак якогось психологічного тиску (зокрема, суд не розцінює вимоги роботодавця надати певні документи чи пояснення, як такий).
Суд обґрунтовано відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що отримання ним наказу від 21 березня 2025 р. №2077-к «Про оповіщення ОСОБА_1 про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_1 », яким наказано оповістити ОСОБА_1 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 на виконання Розпорядження від 13.03.2025 р. №2/159, є цькуванням, адже в умовах повномасштабної війни такий виклик військовозобов`язаного чоловіка не може розцінюватись як мобінг.
Окрім напружених (за посиланнями сторони позивача) зустрічей ОСОБА_1 із іншими працівниками філії «ВП Запорізька АЕС», які мали місце 14.02.2025 та 25.02.2025, і стосовно яких сторони висловили своє різне бачення, стороною позивача не надано жодних доказів цькування чи приниження ОСОБА_1 . Водночас, встановити дійсний зміст вказаних зустрічей не має можливості.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість посилань позивача на здійснення стосовно нього мобінгу і, як наслідок, завдання йому моральної шкоди. Оскільки не встановлено суттєвого порушення вимог законодавства відповідачем, суд вірно виснував, що вимоги щодо компенсації позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Вишнякової І.О., та доводи апеляційної скарги представника АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Димової О.І. зводяться до повторень підстав позову та заперечень проти позову, відповідно, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилаються заявники в апеляційних скаргах, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Оскільки апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Димової Оксани Іванівни та ОСОБА_1 , в особі представника Вишнякової Ірини Олександрівни , залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 24 липня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: Р.В. Мінгазов 

Е.А. Онищенко