ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року
м. Київ

справа № 758/16381/19
провадження № 61-8338св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І. та Шкляра Ігоря Олександровича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2023 року у складі судді Рибалки Ю. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 
2024 року у складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОТЕК ГРУП» (далі - ТОВ «БІОТЕК ГРУП») про стягнення грошових коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики № 4/17, за яким позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в розмірі, еквівалентному 50 000,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути вказану суму у визначений договором строк.

Відповідно до пункту 2.1 цього договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві отриману суму позики 30 травня 2018 року. Пунктом 3. 2 договору сторони погодили, що у разі порушення позичальником строку повернення позики, передбаченого пунктом 2.1 договору, позичальник сплачує позикодавцеві штраф у розмірі 20% від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню у розмірі 1% від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики № 4/17, пунктом 2 якої сторони узгодили таку умову: відсотки за користування позикою складають 25% річних, нараховуються щодня і підлягають сплаті щомісяця готівкою в доларах США. Відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного повернення позики не виконав.

Крім того, 01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «БІОТЕК ГРУП» укладені договори поруки № 4/17, за умовами яких поручителі зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань позичальника, що виникли з договору позики від 01 вересня 2017 року № 4/17.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , із ОСОБА_2 та ТОВ «БІОТЕК ГРУП» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 вересня 2017 року № 4/17 в сумі 5 736 028,09 грн, з яких: прострочена заборгованість за основним боргом - 1 175 000,00 грн; 25 % річних за користування чужими грошовими коштами - 218 099,32 грн; пеня на прострочену заборгованість - 4 288 750,00 грн; 3 % річних за простроченою заборгованістю - 54 178,77 грн.

15 березня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про відмову від позову в частині вимог до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ТОВ «БІОТЕК ГРУП». 

Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 15 березня 2021 року закрив провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ТОВ «БІОТЕК ГРУП» про стягнення грошових коштів.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Подільський районний суд міста Києва рішенням від 10 березня 2023 року позов задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 2 622 275,09 грн, з яких: прострочена заборгованість за основним боргом - 1 175 000,00 грн, 25 % річних за користування чужими грошовими коштами - 218 099,32 грн, 3 % річних за простроченою заборгованістю - 54 175,77 грн, пеня на прострочену заборгованість - 1 175 000,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 4 391,01 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пункт 1.1 договору передбачає, що позикодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі, еквівалентному 50 000,00 доларів США, а згідно з пунктом 1.3, підписуючи договір, позичальник стверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, визначену в пункті 1.1. Оскільки наданий позивачем примірник договору містить підписи сторін, а відповідачем не надано належних доказів на спростування підписання ним договору, суд вважав встановленим факт передачі коштів позивачем відповідачу та відповідно факт виникнення боргових зобов`язань відповідача перед позивачем за договором позики.

За пунктом 2.2 договору позики позика повертається шляхом передачі позичальником позикодавцеві готівкових коштів у розмірі, еквівалентному 50 000,00 доларів США за курсом продажу готівкового долару США комерційними банками України. Відповідно до розрахунку позивача розмір основної суми боргу становить 1 175 000,00 грн (50 000,00 доларів США за курсом продажу в комерційних банках 23,5 грн/долар станом на 12 грудня 2019 року), що відповідає умовам договору. 

Заявлена до стягнення сума процентів за користування позикою в розмірі 218 099,32 грн відповідає пункту 2 додаткової угоди до договору позики (25 % річних за 271 день користування позикою). Заявлена до стягнення сума 3% річних за простроченою заборгованістю в розмірі 54 175,77 грн (561 день прострочення) відповідає положенням частини другої статті 625 ЦК України. 

Розмір пені на підставі пункту 3.2 договору позики (1 % за 12 місяців прострочення) становить 4 288 750,00 грн, яка відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України підлягає зменшенню до основної суми заборгованості за договором позики, тобто до 1 175 000,00 грн.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд постановою від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені в сумі 1 175 000,00 грн скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2023 року в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 загальної суми заборгованості змінив, зменшивши суму стягнення із 2 622 275,09 грн до 1 447 275,09 грн.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2023 року в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору скасував та понесені ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 423,34 грн компенсував за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивач просив суд стягнути пеню, яку нарахував як 1 % за 365 днів (останні 12 місяців перед зверненням з позовом до суду). Суд встановив, що відповідно до пункту 1.1 договору позики позика підлягала поверненню 30 травня 2018 року. Тобто відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору позики, нарахованої позивачем після настання строку платежу (повернення позики), оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені і ухвалення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд також зменшив суму стягнення і змінив розподіл судових витрат.

Короткий зміст доводів та вимог касаційних скарг

1. 07 червня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , подав 
до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в частині відмови у стягненні пені в сумі 1 175 000,00 грн та залишити в цій частині в силі рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2023 року.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), необхідність відступлення від застосованого апеляційним судом висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). 

2. 10 червня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся 
до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 179/303/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 1512/2-234/11, від 10 червня 2020 року у справі № 233/4787/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга також обґрунтована тим, що під час розгляду справи ОСОБА_2 наголошував на тому, що не укладав договір позики та заявляв клопотання про призначення експертизи, яке було задоволено судом. Разом із тим, він не отримував рахунку для оплати експертизи, чим його позбавлено можливості оплатити експертизу. Водночас лише за наслідками проведення почеркознавчої експертизи можливо встановити обставини, необхідні для ухвалення законного й обґрунтованого рішення суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_2 .

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 вказує на законність та обґрунтованість рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду 16 квітня 2024 року у частині задоволених позовних вимог та просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог - без змін.
Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 23 квітня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за поданими касаційним скаргами, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу. 

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2026 року цю справу розподілено колегії суддів у такому складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю.

Верховний суд ухвалою від 03 липня 2026 року призначив справу до судового розгляду у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до пункту 1.1 договору позики від 01 вересня 2017 року позикодавець ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі, еквівалентному 50 000,00 доларів США, які останній зобов`язався повернути 30 травня 2018 року (пункт 2.1 договору).

У пункті 1.3 договору зазначено, що підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в пункті 1.1. 

Згідно з пунктом 2.2 договору позика повертається шляхом передачі грошових коштів, еквівалентних 50 000,00 доларів США за курсом продажу готівкового долара США комерційними банками України.

За пунктом 3.2 договору позики у випадку порушення позичальником строку повернення позики, передбаченої пунктом 3.1 договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. 

Відповідно до розписки ОСОБА_2 за договором він отримав 50 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті 01 вересня 2017 року (т. 1, а. с.16).

01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до умов пункту 2 якої відсотки за користування позикою складають 25 % річних, нараховуються щодня і підлягають сплаті щомісяця готівковими доларами США. 
ОСОБА_2 порушив умови договору, зобов`язання не виконав, кошти не повернув.

Відповідно до розрахунку позивача розмір основної суми боргу становить 1 175 000,00 грн (50 000,00 доларів США еквівалентно 23,5 грн/долар станом на 12 грудня 2019 року), 25 % річних за період з 02 вересня 2017 року до 30 травня 2018 року - 218 099, 32 грн; розмір пені становить 4 288 750,00 грн (1 % за 365 днів прострочення (останні 12 місяців перед зверненням до суду з позовом), розмір 3 % річних становить 54 178,77 грн (3 % річних за 561 день прострочення).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Межі касаційного перегляду

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , у касаційній скарзі оскаржив постанову апеляційного суду лише в частині відмови у стягненні пені за договором позики. ОСОБА_2 у касаційній скарзі оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині не проведення судової почеркознавчої експертизи. В інших частинах судові рішення у цій справі не оскаржені, а тому у силу вимог статті 400 ЦПК України перегляду у касаційному порядку не підлягають.

Щодо вирішення пору по суті

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Стаття 1049 ЦК України встановлює обов`язок позичальника повернути позику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суди встановили, що пунктом 1.1 договору позики передбачено, що позикодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі, еквівалентному 50 000,00 доларів США. Згідно з пунктом 1.3 договору позики, підписуючи цей договір, позичальник підтверджує, що він отримав готівковими грошовими коштами в гривні всю суму позики, зазначену в пункті 1.1.

Таким чином, оскільки наданий позивачем примірник договору містить підписи сторін, відповідачем не надано належних доказів на спростування підписання договору, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що у відповідача наявне зобов`язання з повернення грошових коштів.

Згідно з пунктом 2.2 договору позика повертається шляхом передачі грошових коштів, еквівалентних 50 000,00 доларів США за курсом продажу готівкового долару США комерційними банками України. За пунктом 3.2 договору у випадку порушення позичальником строку повернення позики, передбаченої пунктом 3.1 договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 20 % від суми невиконаного грошового зобов`язання, а також пеню в розмірі 1 % від суми невиконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення.

Відповідно до розписки ОСОБА_2 за договором він отримав 50 000,00 доларів США у гривневому еквіваленті 01 вересня 2017 року (т. 1, а. с.16).

01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики, відповідно до умов пункту 2 якої відсотки за користування позикою складають 25 % річних, нараховуються щодня і підлягають сплаті щомісяця готівковими доларами США. 

Стягуючи грошові кошти, суди врахували умови договору, додаткової угоди до договору позики та норми ЦК України, якими врегульовані спірні правовідносини.
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 . 

Відповідно до розрахунку позивача розмір основної суми боргу становить 1 175 000,00 грн (50 000,00 доларів США еквівалентно 23,5 грн/долар станом на 12 грудня 2019 року), 25 % річних за період з 02 вересня 2017 року до 30 травня 2018 року - 218 099, 32 грн; розмір пені становить 4 288 750,00 грн (1 % за 365 днів прострочення (останні 12 місяців перед зверненням), розмір 3 % річних становить 54 178,77 грн (3 % річних за 561 день прострочення).

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення пені, зазначив, що звертаючись у грудні 2019 року до суду з позовом, позивач просив стягнути пеню, яку нарахував за 365 днів (останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду). 

Відповідно до пункту 1.1 договору сума позики підлягала поверненню 30 травня 2018 року. 

Апеляційний суд вказав, що за таких обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору позики, нарахованої позивачем після настання строку платежу (повернення позики), оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 1 частини першої статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 549, частиною третьою статті 551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, розмір може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21) вказано, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). У справі, що переглядається: позивач просив стягнути солідарно з відповідачів пеню та штраф за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 11 листопада 2016 року; умовами договору позики, укладеним 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником), передбачено зобов`язання ОСОБА_2 повернути позикодавцю борг до 12 год 11 березня 2017 року; пеня і штраф нараховані позивачем після настання строку повернення позики. За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог позивача про солідарне стягнення з відповідачів пені та штрафу за невиконання умов договору позики та додаткового договору до нього від 11 листопада 2016 року, що нараховані позивачем після настання строку платежу (повернення позики) - 11 березня 2017 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

З урахуванням того, що позивач, звертаючись у грудні 2019 року до суду з позовом, просив стягнути з відповідача пеню за договором позики, яку нарахував за 365 днів (останні 12 місяців перед зверненням з позовом до суду), а відповідно до пункту 1.1 договору позики позикодавець ОСОБА_1 надав позичальнику ОСОБА_5 грошові кошти, які останній зобов`язався повернути 30 травня 2018 року (пункт 2. 1 договору), апеляційний суд обґрунтовано виснував про те, що у цій справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору позики, що нарахована позивачем після настання строку платежу (повернення позики), оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 758/13264/19 (провадження № 61-42св22) між тими сторонами та за подібних фактичних обставин, а також у постанові  Верховного Суду від 01 квітня 2026 року у справі № 761/18405/23 (провадження № 61-1732св25) у подібних спірних правовідносинах.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17 (провадження № 61-12636св21), оскільки підстави для такого відступлення відсутні, та не бере до уваги відповідні доводи касаційної скарги.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 

ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не забезпечив проведення судової почеркознавчої експертизи, про що ним було заявлено у клопотанні, і це залишилося поза увагою апеляційного суду, що є порушенням принципу змагальності сторін.

Аналізуючи доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів звертає увагу на таке. 

За положеннями частини третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи. 

Подільський районний суд міста Києва ухвалою від 02 червня 2021 року призначив у справі судову почеркознавчу експертизу, зобов`язав відповідача надати зразки підпису та почерку, витрати щодо оплати експертизи поклав на відповідача ОСОБА_2 та попередив сторони про наслідки ухилення від участі у експертизі. Копія ухвали отримана ОСОБА_2 особисто (т. 1, а. с. 139). 

ОСОБА_2 було направлено рахунок від 22 листопада 2021 року № 4047 на оплату вартості експертизи, а також заявлено клопотання про надання необхідних матеріалів для проведення експертизи. Станом на 22 квітня 2022 року відомості щодо оплати вартості судової почеркознавчої експертизи в експертній установі були відсутні, що стало підставою для залишення ухвали суду про призначення експертизи без виконання (т. 1, а. с. 146, 156).

Подільський районний суд ухвалою від 27 червня 2022 року поновив провадження у справі, призначив судове засідання на 08 серпня 2022 року о 10 год.

05 серпня 2022 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки він відбув за межі території України (т. 1, а. с.163).

31 серпня 2022 року ОСОБА_2 та його представник у підготовче судове засідання також не з`явилися. Суд першої інстанції ухвалою призначив справу до судового розгляду на 22 вересня 2022 року.

21 вересня 2022 року від представника ОСОБА_2 адвоката Каракай О. В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю явки в судове засідання через смерть близького родича.

10 березня 2023 року в судове засідання відповідач та його представник також не з`явилися.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 

Частинами першою, четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Враховуючи те, що суд першої інстанції задовольнив клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи, проте останній не цікавився станом проведення такої експертизи, не виконав свого зобов`язання щодо сплати її проведення, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що судами було порушено принцип змагальності сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 758/13264/19, провадження № 61-42св22за подібних фактичних обставин між цими ж сторонами. 

Стороною відповідача не надано будь-яких доказів, які б підтверджували його зацікавленість у проведенні експертизі, що свідчить про свідоме ухилення від своїх процесуальних обов`язків, а отже такі дії не можуть вважатися добросовісними відносно інших учасників процесу, оскільки суд, задовольняючи клопотання про проведення судової експертизи, створив сторонам рівні умови для реалізації процесуальних прав.

Відповідно до положень пункту 5 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність.

З огляду на те, що судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача та призначено в справі судову експертизу, відповідач особисто отримав ухвалу суду про призначення судової почеркознавчої експертизи, тобто був обізнаний про свій обов`язок провести оплату експертизи, проте його не виконав, у судові засідання не з`являвся, не забезпечив участі в судовому засіданні свого представника, тому доводи касаційної скарги, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, про відсутність у суду першої інстанції достатніх підстав для висновку про доведеність заявлених позовних вимог є необґрунтованими.

Колегія суддів зазначає, що на виконання наведених положень статті 102 ЦПК України ні відповідачем, ні його представниками не надано іншого висновку експерта з цього приводу, який вказував би на інші обставини чи давав би підстави для обґрунтованого сумніву щодо обставин, які просив підтвердити за допомогою проведення судової почеркознавчої експертизи відповідач.

Також відповідач не надав і докази відсутності можливості проведення указаної експертизи самостійно або ухилення від її проведення учасником справи, що спростовує доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог процесуального закону щодо забезпечення прав учасника справи в контексті дотримання принципу змагальності цивільного судочинства.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що суди необґрунтовано відхилили його клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, а висновок апеляційного суду не суперечить висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі, щодо засад змагальності та рівності сторін у наданні доказів, додержання принципів справедливого та об`єктивного судового розгляду.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на власному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , та касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 10 липня 2023 року у нескасованій та незміненій частинах та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара 

В. В. Сердюк

В. В. Шипович