ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

24 липня 2026 року м. Житомир справа № 240/3856/26
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Нагірняк М.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, 
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі грошового забезпечення 43 692,15 грн.;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2024 року по 19.02.2025 року (включно), під час якого не було проведено остаточний розрахунок у розмірі грошового забезпечення - 43 692,15 грн.
В обґрунтування позову вказано, що день звільнення зі служби (20.08.2024 року) Відповідачем не проведено з ним повного розрахунку, що стало підставою для звернення до суду. В межа справи №240/28791/25 Відповідач добровільно сплатив Позивачу кошти в розмірі 43 692,15 грн., які не були виплачені Позивачу в день звільнення з військової служби. Такі дії Відповідача стали підставою для прийняття 16.01.2026 року судом в межах даної справи ухвали про залишення позову без розгляду.
В зв`язку з цим Позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні, а саме не виплати грошового забезпечення в розмірі 43 692,15 грн. за весь період затримки з 20.08.2024 року по 19.02.2025 року (включно).

Ухвалою від 27.02.2026 року відкрито провадження в даній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , направив до суду відзив на позов, в якому проти позову заперечує. Зазначає, що вимоги положень ст.ст.116 і 117 КЗпП України не можуть застосовуватися на відносини щодо виконання судового рішення та не можуть поширюватися на військовослужбовців, які проходять військову службу. При звільненні зі служби Позивач у рапорті від 15.08.2024 року зазначив про відсутність претензій до військової частини. Крім того, представник Відповідача у відзиві зазначив про необхідність врахування правових висновків Верховного Суду щодо обмеження таких виплат середнього заробітку шістьма місяцями та застосування принципу пропорційності.
Представник Позивача у відповіді на відзив зазначила, що на відносини щодо проходження публічної служби поширюються положення трудового законодавства щодо безпідставності доводів представника Відповідача про застосування принципу пропорційності.
Дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським, регулюються правовими нормами Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон № 2011-XII), що були чинні на день виникнення спору.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 , Позивач у справі, проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 і відповідним наказом Відповідача з 20.08.2024 року був звільнений зі служби.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Позивач в грудні 2025 року, тобто через 15 місяців після звільнення, звернувся до суду з позовом про виплату йому грошового забезпечення на загальну суму 42 258,59 грн., яка не була Позивачу виплачена при звільненні служби у вигляді премії, надбавок до посадового окладу, компенсацій за не використані дні відпусток та одноразової грошової допомоги. 
Вказаний спір між цими ж сторонами був предметом судового розгляду в адміністративній справі №240/28791/25.
Судом встановлено та не заперечується сторонами, що Відповідач в ході розгляду даної справи добровільно 09.01.2026 року перерахував Позивачу спірні кошти на загальну сум 43 692,15 грн., що стало підставою для залишення Позову без розгляду.

Суть спору між сторонами по даній справі зведена виключно до наявності чи відсутності підстав, для застосування до Відповідача відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, у вигляді виплати Позивачу середнього заробітку за затримку виплати такої частини його грошового забезпечення, що підлягала виплаті при звільненні, а саме за період з 20.08.2024 року по 19.02.2025 року (включно).

Суд зазначає, що за змістом ст.9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення військовослужбовців.
Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Безспірно, за приписами ст.117 КЗпП України ( в редакції на час спірних відносин) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Одночасно суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 13.01.2025 року у справі №380/864/24 зазначив, що "суд першої інстанції правильно застосував положення статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ (без обмеження строком виплати у шість місяців, але із застосуванням принципу співмірності), і після цього (обмеження виплати шістьма місяцями, але без застосування принципу співмірності), та визначив суму середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з меж заявленої останнім до стягнення суми, що Позивач не оскаржує у межах цього касаційного провадження".
В розумінні вимог частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зазначене свідчить про наявність порушеного права, зумовленого невиплатою Відповідачем при звільнення Позивача з військової служби всіх сум грошового забезпечення.

При визначенні способу порушеного права Позивача суд враховує наступне.
Відповідно до позовних вимог Позивач просить зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.08.2024 року по 19.02.2025 року (включно), під час якого не було проведено остаточний розрахунок у розмірі грошового забезпечення - 43 692,15 грн.

Суд частково погоджується із доводами Відповідача, що спірні кошти не можуть вважатися заробітком Позивача і вони виплачені в ході розгляду адміністративної справи. Разом з тим, вказані кошти за своєю суттю є частиною грошового забезпечення Позивача, яке не було виплачено в день (20.08.2024 року) звільнення Позивача з військової служби, а тому період затримки розрахунку розпочинається з наступного дня після звільнення, тобто з 21.08.2024 року.

З огляду на спірний характер цієї заборгованості, дії самого Позивача та Відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності Відповідача за прострочення ним належних при звільненні Позивача виплат шляхом зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за затримку повного розрахунку при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При цьому суд враховує, що період затримки розрахунку має визначатися з 21.08.2024 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення Позивача, та з урахуванням обмеження, встановленого статтею 117 Кодексу законів про працю України, становить по 20.02.2025 року включно.
Суд вважає, що зазначений спосіб захисту порушеного права Позивача є певною орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням реалізації Позивачем права на своєчасну виплату вказаних сум його грошового забезпечення.

Відповідно до вимог статей 139-143 КАС України судові витрати Позивача у вигляді судового збору в сумі 1 064,96 грн. підлягають відшкодуванню шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі грошового забезпечення 43 692,15 грн.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах шести місяців - за період з 21.08.2024 року по 20.02.2025 року (включно).
Судові витрати ОСОБА_1 у вигляді судового збору в сумі 1 064,96 грн. підлягають відшкодуванню шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк

24.07.26