КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 758/3880/24 Головуючий у суді першої інстанції - Ковбасюк О.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11830/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Романович Ю.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані адвокатом Сіваченком Володимиром Васильовичем на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рієлті Групп» про визнання недійсним акту прийому передачі майна, визнання недійсним договорів дарування,
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП», про визнання недійсним акту прийому передачі майна, визнання недійсним договору.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.08.1994 по 07.08.2019. 
Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжям було набуто у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 0,0659 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000091:445:0009, цільове призначення: ведення садівництва, де згодом у 2012 році було побудовано будинок АДРЕСА_2 . 
Позивачу стало відомо, що 17.10.2017 відповідачка передала зазначене майно до статутного капіталу ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» без його згоди, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд:
визнати недійсним акт прийому передачі майна, для його внесення засновником для формування статутного капіталу ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» від 17.10.2017, між засновником ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» ОСОБА_2 та ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП»;
визнати недійсним договір дарування №11861 земельної ділянки площею 0,0659 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої 8000000000:91:445:0009; 
визнати недійсним договір дарування №11860 садового будинку АДРЕСА_3 , площею 211,00 кв. м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 рокуу задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 65 000 грн.
В задоволенні решти вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов залишити без розгляду або задовольнити позовні вимоги, відмовити у задоволенні заяви відповідачки про стягнення судових витрат або повернути цю заяву без розгляду.
Апеляційну скаргу на рішення обґрунтовує тим, що суд безпідставно розглянув справу за відсутності позивача та його представника, в той час як позов підлягав залишенню без розгляду у зв`язку з їх повторною неявкою у судове засідання.
Вказує, що суд порушив порядок розгляду справи, розглянувши її у порядку спрощеного провадження, оскільки даний спір виник із сімейних правовідносин
Зазначає, що суд не дослідив та не надав належної оцінки доказам, долученим позивачем до позовної заяви на підтвердження його вимог.
Стверджує, що суд безпідставно послався на рішення по справі №758/9319/24, оскільки фактичні обставини та предмет доказування у справах є різними. 
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
У апеляційній скарзі на додаткове рішення посилається на те, що заявлений відповідачкою розмір витрат на правову допомогу є завищеним, не відповідає складності справи та обсягу виконаних адвокатами робіт та становить надмірний тягар для відповідача.
Натомість, суд першої інстанції зобов`язаний був оцінити рівень адвокатських витрат відповідачів, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Проте, суд першої інстанції обмежуючись лише загальними фразами зазначив про обґрунтованість витрат правничої допомоги відповідачки.
Крім цього, суд безпідставно розглянув заяву відповідачки про ухвалення додаткового рішення за відсутності учасників справи.
У відзиві на апеляційні скарги представник відповідачки - адвокат Маляр С.А. проти задоволення апеляційних скарг заперечив. Вказує, що рішення та додаткове рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.
У судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сіваченко В.В., який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав. Відповідачка ОСОБА_2 та її представники адвокати Єфресова В.В., Маляр С.А. у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з пунктом 7 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просив суд визнати недійсним акт прийому-передачі майна та визнати недійсним договори дарування земельної ділянки та садового будинку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що, відповідно до оспорюваного акту прийому-передачі майна, відповідачка передала земельну ділянку та садовий будинок до статутного капіталу ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» без згоди позивача. На переконання позивача, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин колегія суддів вважає, що даний спір виник із сімейних правовідносин.
Як видно зі змісту рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року, його ухвалено в порядку спрощеного провадження.
Оскільки даний спір виник із сімейних правовідносин, а рішення суду ухвалене в порядку спрощеного провадження, на що посилається скаржник у своїй апеляційній скарзі, то ця обставина є обов`язковою підставою, згідно з пунктом 7 частини 3 статті 376 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Встановлено, що 20.08.1994 Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 .
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.08.2019 у справі № 759/12847/18 шлюб між сторонами розірвано.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається, що спірне майно: земельну ділянку, площею 0,0659 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 800000000091:445:0009, цільове призначення: ведення садівництва, та будинок АДРЕСА_2 , - було набуто у 2004 році сторонами у спільну сумісну власність під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Відповідачка доказів на спростування набуття майна подружжям у 2004 році не надала.
Також встановлено, що 17.10.2017 ОСОБА_2 передала зазначене майно до статутного капіталу ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП», що підтверджується копією акту прийому передачі майна, для його внесення засновником для формування статутного капіталу ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» від 17.10.2017, між засновником ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» ОСОБА_2 та ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП», яка долучена до позовної заяви.
В подальшому, ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» подарувало ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0659 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої 8000000000:91:445:0009, відповідно до договору дарування №11861 від 08.12.2017, та садовий будинок АДРЕСА_4 , згідно з договором дарування №11860 від 08.12.2017.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 106846253, ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 11860, посвідченого 08.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О., належить садовий будинок загальною площею 211 метрів квадратних, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 106849779, ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 11861, посвідченого 08.12.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н. О., належить земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:91:445:0009, площею 0,0659 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Наведені відомості убачаються і з наданого витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.
Посилаючись на те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просив суд визнати недійсними акт прийому-передачі майна до статутного капіталу ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП» та укладені в подальшому між товариством та відповідачкою договори дарування.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). 
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц)
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13.10.2020у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону України «Про господарські товариства». Аналогічна норма передбачена частиною другою статті 115 ЦК України.
Статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів (частина перша статті 144 ЦК України).
Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом (частина перша статті 12 Закону України «Про господарські товариства» у вказаній редакції). Аналогічна норма передбачена частиною першою статті 115 ЦК України.
Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом (абзац четвертий частини другої статті 148 ЦК України у вказаній редакції).
Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом (пункти «б» та «д» частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства» у вказаній редакції).
У разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства.
Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Водночас як учасник товариства, який вносить спільне сумісне майно у статутний капітал цього товариства, так інші його учасники мають розуміти наслідки у випадку ухвалення рішення про виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі.
Звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред`явлення вимог кредиторами (частина перша статті 149 ЦК України у вказаній редакції).
Оскільки ОСОБА_2 передала належне їй на праві власності спірне нерухоме майно, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, у статутний капітал ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП», колегія суддів погоджується із доводами відповідачки, що позивачем також обрано неефективний спосіб захисту, який не призведе до дієвого захисту його порушеного права.
Натомість, ОСОБА_1 може вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі за час перебування такого майна у статутному капіталі ТОВ «РІЄЛТІ ГРУПП».
Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22).
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 травня 2023 року у справі №905/77/21, позовна вимога про визнання договору недійсним є належним способом захисту, передбаченим законом. Водночас вимога про визнання виконаного або частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі її поєднання з вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів або витребування майна. Окреме заявлення вимоги про визнання виконаного правочину недійсним без застосування наслідків його недійсності не забезпечує поновлення порушеного права.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19).
Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав.
Зважаючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції, скасуванню також підлягає додаткове рішення.
Разом з цим, під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачка заявляла про стягнення судових витрат у справі.
Відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (п.1 ст. 134 ЦПК України).
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків падання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та па підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою:,
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі з протилежною стороною). При цьому, норми статей 137. 141 ЦПК України спрямовані саме на захист прав та інтересів учасників судових процесів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість учасників отримати відшкодування понесених витрат, на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналізуючи зазначену норму процесуального права, слід дійти висновку про те, що для відшкодування витрат на правничу допомогу, заявником має бути вчинено дві обов`язкові дії, а саме, до закінчення судових дебатів зробити заяву про відшкодування судових витрат, а в подальшому, надати докази понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, якщо такі докази не було подано під час розгляду справи.
У додаткових поясненнях, поданих до суду першої інстанції 08 грудня 2024 року,представник ОСОБА_2 адвокат Маляр С.А. зазначав, що відповідачкапонесе витрати на правову допомогу та що документи щодо судових витрат будуть подані протягом п`яти днів, з дня ухвалення відповідного рішення у справі.Аналогічну заяву адвокат Маляр С.А. подав перед ухваленням судового рішення 04 березня 2026 року.
Як убачається з матеріалів цивільної справи, на підтвердження вимог про стягнення судових витрат понесених  ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом в суді першої інстанції цієї справи, суд було надано; копії договорів про надання правової допомоги від 02.07.2024, 16.09.2024, 28.03.2025 та копію акту про надання правничої допомоги від 06.03.2026.
Відповідно до акту про надання правничої допомоги, відповідачка понесла такі витрати на правову допомогу:
- ознайомлення з позовом та доказами, написання відзиву - загальною вартістю 16 000,00 грн (4 години, 4000,00 грн за 1 годину);
- зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи та узгодження правової позиції - вартістю 4000,00 грн (1 година);
- подання заяв про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - вартістю 4000,00 грн (1 година);
- подання клопотань про розгляд справи в режимі відеоконференції - вартістю 4000,00 грн (1 година);
- підготовка і подання заяви про виклик свідків - вартістю 4000,00 грн (1 година);
- ознайомлення з клопотанням позивача про долучення доказів, з доказами - вартістю 4000,00 грн (1 година);
- подання додаткових пояснень у справі з дозволу суду та заяви про застосування строків позовної давності (08.12.2024) - загальною вартістю 16 000,00 грн (4 години, 4000,00 грн за 1 годину);
- участь в судових засіданнях: 7 засідань по 1 годині - 7 годин. Час на дорогу до суду та з суду до робочого місця адвоката - 30 хв. + 30 хв. х 7 засідань - 7 годин - загальною вартістю 56 000,00 грн (14 годин, 4000,00 грн за 1 годину);
- підготовка та подання заяви про розподіл судових витрат і ухвалення додаткового судового рішення - загальною вартістю 8 000,00 грн (2 години, 4000,00 грн за 1 годину);
- гонорар успіху у розмірі 5 % від ціни позову - 251 403, 00 грн.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Верховний Суд у складі колегії суддів КГС в постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості й верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, завищений щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 269).
Враховуючи викладене та аналізуючи надані відповідачами докази в підтвердження здійснення відповідних витрат, враховуючи представництво інтересів відповідачів у судових засіданнях, відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, наявну судову практику в аналогічних спорах, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про часткове задоволення заяви про відшкодування  ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 65 000,00 грн, з яких гонорар успіху становить 30 000,00 грн.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані адвокатом Сіваченком Володимиром Васильовичем задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 березня 2026 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 березня 2026 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рієлті Групп» про визнання недійсним акту прийому передачі майна, визнання недійсним договорів дарування - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Реквізити сторін:
ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
Товариство з обмеженою відповідальністю «РІЄЛТІ ГРУПП», місцезнаходження: м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 8-А, кім. 309, код ЄДРПОУ 41648266.

Повний текст складено 31 серпня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома