Справа № 199/12680/25
(2/199/1072/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

04.08.2026 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,
секретар судового засідання Воробйов О.С.,

за відсутності учасників справи, 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ: 
Позивач звернувся до суду з заявою, посилаючись на те, що 16.11.2023 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено Договір кредитної лінії № 731848761. Згідно з його умовами первинний кредитор зобов`язався надати відповідачу кредит. На виконання умов Договору № 731848761 від 16.11.2023 первинним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було перераховано грошові кошти на картковий рахунок відповідача.
У подальшому право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача на підставі наступних правочинів. 28.11.2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01 (згідно з Реєстром боржників № 266 від 09.01.2024), а 27.02.2025 року між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем укладено Договір факторингу № 27/0225-01 (згідно з Реєстром прав вимоги № 2 від 27.02.2025).
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором № 731848761 від 16.11.2023 у загальному розмірі 45 699,84 грн., з яких: 9 600,00 грн. заборгованість за основним боргом та 36 099,84 грн. заборгованість за відсотками.
Представник відповідача у додаткових пояснення від 19.12.2025 р. вказує, що позивач не довів перехід права вимоги за кредитним договором № 731848761 від 16.11.2023, оскільки базовий договір факторингу №28/1118-01 та додаткова угода №26 укладені ще у 2018 та 2020 роках — до виникнення самого зобов`язання. Крім того, у матеріалах справи відсутні сам договір факторингу від 28.11.2018 і реєстр боржників № 266 від 09.01.2024, а договір факторингу № 27/0225-01 від 27.02.2025 надано не в повному обсязі (без аркушів № 4–9), що унеможливлює підтвердження правомірності вимог.
Позивач у письмових запереченнях від 07.01.2026 р. вказує, що перехід прав вимоги є повністю правомірним та відповідає вимогам ст.ст. 512, 514, 1077, 1078 ЦК України, оскільки чинне законодавство дозволяє відступлення як наявних, так і майбутніх грошових вимог.
Позивач також зазначає, що набуття ним права вимоги підтверджується належними доказами, а саме укладеними договорами факторингу, відповідними реєстрами прав вимоги та платіжними інструкціями.
Крім того, позивач стверджує про відсутність порушень Закону України «Про захист прав споживачів», наголошуючи, що умови кредитного договору є справедливими, не містять дискримінаційних положень та були добровільно погоджені відповідачем при його укладенні.
Представник відповідача у додаткових письмових пояснення від 04.08.2026 р. вказує, що позивач порушив процесуальний порядок, подавши ключові докази із запізненням та без відповідного клопотання. У матеріалах справи відсутні банківські виписки чи інші належні докази, які підтверджують факт реального перерахування кредитних коштів відповідачу. Надане «платіжне доручення» має ознаки фальсифікації, оскільки на момент його видачі ця форма документа вже була скасована законодавством. Договори факторингу між попередніми кредиторами були укладені ще у 2018–2020 роках, тобто за кілька років до підписання самого кредитного договору 2023 року, що робить перехід права вимоги неможливим. Нараховані відсотки у розмірі 36 099,84 грн. перевищують тіло кредиту (9 600 грн.) у 3,7 рази, що порушує законодавство про захист прав споживачів та засади справедливості. 

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
16.11.2023 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено договір кредитної лінії № 731848761.
28.11.2018 р. між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01. Відповідно до реєстру боржників № 266 від 09.01.2024 до Договору факторингу № 28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 731848761 від 16.11.2023.
27.02.2025 р. між ТОВ «Таліон Плюс» та позивачем укладено договір факторингу №27/0225-01. Відповідно до реєстру прав вимоги №2 від 27.02.2025 до договору факторингу №27/0225-01, позивач набув права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 731848761 від 16.11.2023 року на загальну суму 45 699,84 грн.
Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором № 731848761 відповідач має непогашену заборгованість у розмірі 45 699,84 грн., з яких: 9 600,00 грн. заборгованість за основною сумою боргу (тілом кредиту), 36 099,84 грн. заборгованість за відсотками.
На підтвердження факту перерахування кредитних коштів позивачем надано платіжне доручення від 16.11.2023 року про успішне перерахування платником ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (код ЄДРПОУ 38569246, дебет рахунку № НОМЕР_1 у банківській установі АТ «Райффайзен Банк», код банку 300335) грошових коштів у сумі 9 600,00 грн. із призначенням платежу «Переказ коштів згідно договору № 731848761 від 16.11.2023, ОСОБА_1 , код НОМЕР_2 , для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_3 , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» на користь отримувача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на кредитний картковий рахунок № НОМЕР_3 на виконання умов кредитного договору № 731848761 від 16.11.2023 року.
Правовідносини між сторонами в даній справі виникли з договірних правовідносин (кредитного договору) та регулюються ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та ч. 3 ст. 14, ч. 1 та ч. 2 ст. 207, ст.ст. 626, 628, ч. 1 ст. 633, ст.ст. 634, 638, 526, ч. 1 ст. 1048, ст. 1049, ч. 1 ст. 1054, ч. 1 ст. 1048, ч. 1 та ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України. 
Суд, дослідивши докази в межах заявлених суду вимог, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, враховуючи наступне. 
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України, ст.13 Закону України «Про споживче кредитування»). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ст. 207 ЦК України).
Зокрема, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Згідно зі ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
У ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач). 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються позикодавцем, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим позикодавець має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Позивач в обґрунтування правових підстав позовних вимог посилався на положення ст. ст. 512, 514 ЦК України.
Суд враховує, що за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги за договорами факторингу може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав або вимоги, що може виникнути в майбутньому на підставі існуючого кредитного договору на момент укладення договорів факторингу.
З матеріалів справи вбачається, що Договір факторингу № 28/1118-01, за яким, згідно з позовною заявою, відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 731848761 від 16.11.2023 року, було укладено між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» 28.11.2018 року (а додаткову угоду № 26 — 31.12.2020 року), тобто за кілька років до укладення кредитного договору між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 . 
Вказане свідчить про те, що предметом договору факторингу №28/1118-01 на момент його укладення не могло бути право будь-якої вимоги за неіснуючим на той час кредитним договором № 731848761 від 16.11.2023 р., що у свою чергу виключає подальше відступлення та набуття відповідного права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».
Наведені обставини свідчать про недоведеність позивачем факту набуття права вимоги у встановленому законом порядку. 
Окрім недоведеності набуття права вимоги, суд також оцінює докази, подані позивачем на підтвердження факту видачі кредитних коштів та наявності заборгованості відповідача.
При зверненні до суду із даним позовом, позивач посилається на те, що грошові кошти були перераховані відповідачу, про що позивачем надано платіжне доручення від 16.11.2023 року про успішне перерахування платником ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (код ЄДРПОУ 38569246, дебет рахунку № НОМЕР_1 у банківській установі АТ «Райффайзен Банк», код банку 300335) грошових коштів у сумі 9 600,00 грн. із призначенням платежу «Переказ коштів згідно договору № 731848761 від 16.11.2023, ОСОБА_1 , код НОМЕР_2 , для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_3 , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» на користь отримувача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на кредитний картковий рахунок № НОМЕР_3 на виконання умов кредитного договору № 731848761 від 16.11.2023 року.
Втім, суд позбавлений можливості встановити дану обставину через відсутність доказів перерахування грошових коштів у спосіб, вказаний позивачем. 
Водночас, наданий позивачем розрахунок заборгованості само по собі не є доказом користування відповідачем грошовими коштами та наявної заборгованості. 
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розміру, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Отже підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунку позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. 
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Вимоги щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів сформульовані у статтях 77-80 ЦПК України. 
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). 
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Обов`язок доказування позивачем не виконаний: наданий позивачем доказ не підтверджує обставини видачі позики на умовах фінансового кредиту та його розміру, а також заборгованість.
Суд, безпосередньо дослідивши зібрані докази, оцінивши їх на предмет належності і допустимості, достатності та достовірності кожний окремо та в сукупності і логічному взаємозв`язку, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.
Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ст.ст. 264, 265, 273, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст. 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ: 

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.
Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата виготовлення повного судового рішення 04.08.2026 р. 

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя В.В.Спаї