Харківський окружний адміністративний суд  _61700, _м. _Харків, _майдан _Свободи, _6, _inbox@adm.hr.court.gov.ua, _ЄДРПОУ: _34390710

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 
16.09.2026р. справа №520/21648/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, Управління) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо незарахування ОСОБА_1 до стажу державної служби періоду роботи з 04.09.2001 по 27.01.2003 в Зідьківській селищній раді та періоду роботи з 06.02.2003 по 06.02.2005 в Управлінні праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації; 2) визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови у здійсненні розрахунку та призначення пенсії ОСОБА_1 із врахуванням довідок про заробітну плату за формою згідно з Додатком 4 та Додатком 6 до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622; 3) зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу державної служби період роботи з 04.09.2001 по 27.01.2003 в Зідьківській селищній раді та період роботи з 06.02.2003 по 06.02.2005 в Управлінні праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації; 4) зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити розрахунок, нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 як державному службовцю на підставі поданих довідок про заробітну плату за формою згідно з Додатком 4 (довідка від №421ВС від 18.03.2026) та Додатком 6 (довідка № 422ВС від 18.03.2026) до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622 з дати звернення за призначенням пенсії згідно Закону України «Про державну службу» №889-VIII з 28.03.2026 року.
Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що органом публічної адміністрації штучно створено перешкоду у призначенні пенсії за віком відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу” від 16.12.1993 за №3723-XII у спосіб відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи в органах місцевого самоврядування та управлінні праці та соціального захисту населення до стажу державної служби.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що періоди роботи в органах місцевого самоврядування з 04.09.2001 по 27.01.2003 не віднесені до категорій посад державних службовців, а за період роботи з 06.02.2003 по 06.02.2005 відсутні відомості про встановлення відповідного рангу державного службовця. За результатами обчислення пенсії на підставі наданих довідок про заробітну плату її розмір становить 5350,96 грн, що є меншим за розмір пенсії, яку позивач отримує за віком за Законом №1058-IV, - 5724,04 грн, у зв`язку з чим рішенням від 30.04.2026 №205050016850 відмовлено у проведенні перерахунку пенсії за Законом №889-VIII з огляду на його недоцільність.
03.08.2026р. до суду надійшла відповідь на відзив, яка судом не оцінюється, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , за викладеними у позові твердженнями отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон № 1058) з 07.03.2026р.
Відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 заявник (у межах спірних правовідносин): з 04.09.2001р. по 27.01.2003р. працювала в Зідьківській селищній раді на посаді спеціаліста по призначенню субсидій (заявнику під час цієї роботи присвоєно 15 ранг посадової особи місцевого самоврядування); з 06.02.2003р. по 06.02.2005р. працювала в Управлінні праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації на посаді спеціаліста 2 категорії відділу соціальних допомог та субсидій (заявнику під час цієї роботи - 07.02.2005р. присвоєно черговий 14 ранг державного службовця).
28.03.2026р. заявник звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії (перехід на пенсію за віком за іншим Законом - Законом України “Про державну службу”).
Рішенням відділу перерахунків пенсій №4 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат та соціальних послуг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.04.2026 р. №205050016850 заявнику було відмовлено у перерахунку пенсії за іншим Законом - Законом України “Про державну службу” у зв`язку із недоцільністю (далі за текстом - Рішення №1).
Зазначено, що відповідно до пунктів 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ мають особи, які на день набрання чинності Законом №889 (01.05.2016) займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-ХІІ та актами КМУ, або які на 01.05.2016 мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначений ст. 25 Закону №3723-ХІІ та актами КМУ. 
Загальний страховий стаж на момент звернення складає 38 років 4 місяці 11 днів, стаж на посадах державної служби станом на 01.05.2016 року – 11 років 4 місяці. 
Тож, у межах спірних правовідносин суб"єктом владних повноважень визнано, що стаж державної служби (та прирівняної до державної служби трудової діяльності) заявника перевищує показник у понад 10 років.
До заяви № 1623 від 28.03.2026 ОСОБА_1 додала довідки про складові заробітної плати для призначення пенсій державного службовця № 421 ВС, № 422 ВС, № 423 ВС від 18.03.2026 року. Провести перерахунок пенсії по довідці № 423 ВС від 18.03.2026 р. не можливо, оскільки вона не відповідає постанові Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622. Довідку № 422 ВС від 18.03.2026 не можливо взяти до уваги, оскільки відсутній стаж державної служби 20 років. Враховуючи вищевикладене відмовити ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.
Рішення №1 заявник в межах даної справи не оскаржує.
Водночас із цим, рішення відділу перерахунків пенсій №4 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат та соціальних послуг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.04.2026 р. №205050016850 про відмову у призначені пенсії було оскаржено заявником у позасудовому (адміністративному) порядку.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області №27894/Н-2000-26 скаргу заявника від 19.04.2026 на рішення відділу перерахунків пенсій №4 управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат та соціальних послуг Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.04.2026 р. №205050016850 було залишено без задоволення (далі за текстом - Рішення №2).
Зазначено, що за результатами повторної перевірки пенсійну справу переглянуто та після всебічного, повного і об`єктивного аналізу всіх поданих заявником документів до стажу на посаді державного службовця враховано період з 07.02.2005 по 01.05.2016. Періоди роботи в органах місцевого самоврядування з 04.09.2001 по 27.01.2003 не відносяться до категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону № 3723, крім того, надана сканкопія трудової книжки не містить інформації про встановлення за займаною посадою відповідного рангу в період роботи в Управлінні праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації з 06.02.2003 по 06.02.2005. 
Стаж на посаді державного службовця станом на 01.05.2016 становить 11 років 4 місці. Таким чином, пенсію можливо обчислити відповідно до Пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII. Заробітну плату обчислено на підставі довідок управління праці та соціального захисту населення Харківської районної держаної адміністрації від 18.03.2026 № 421 ВС (видану згідно додатку №4) та від 18.03.2026 № 421 ВС (видану згідно додатку №5) за період з 18.02.2021 по 14.01.2022 (12 місяців). Оскільки довідку згідно з додатком 5 за попереднім місцем роботи на посадах державного службовця за період лютий 2017 – лютий 2021 (48 місяців) не надано, розмір виплат, що включається в заробіток згідно з довідкою від 18.03.2026 № 421 ВС визначено шляхом ділення на 60 місяців.
За проведеними розрахунками розмір пенсії, обчислений відповідно до Закону України «Про державну службу» є недоцільним оскільки призведе до зменшення розміру пенсії (5350,96 грн. проти 5724,04), тому на заміну рішення від 06.04.2026 № 205050016850 винесено рішення головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.04.2026 №205050016850 про відмову в проведенні перерахунку в зв`язку з недоцільністю.
Тож, у межах спірних правовідносин суб"єктом владних повноважень визнано, що стаж державної служби (та прирівняної до державної служби трудової діяльності) заявника перевищує показник у понад 10 років.
Рішення №2 заявник у межах даної справи не оскаржує.
Окрім того, у межах процедури адміністративного оскарження суб"єктом владних повноважень було прийнято рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 30.04.2026 №205050016850 про відмову в проведенні перерахунку в зв`язку з недоцільністю (далі за текстом - Рішення №3).
Стверджуючи саме про протиправність дій органу публічної адміністрації, що виразились у незарахуванні до стажу державної служби періодів роботи з 04.09.2001р. по 27.01.2003р. та з 06.02.2003р. по 06.02.2005р. та відмові у здійсненні розрахунку та призначенні пенсії за віком за Законом України “Про державну службу” з урахуванням довідок про заробітну плату від 18.03.2026р., заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Право громадян України на соціальний захист проголошено ст.46 Конституції України, конкретизовано п.6 ч.1 ст.92 Конституції України і з 01.01.2004р. деталізовано нормами, насамперед, Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення".
Відповідно до ст.2 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Згідно з ч.1 ст.9 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" відповідно до цього закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Частиною 1 ст.26 Закону №1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
За змістом ст.27 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" розмір пенсії за віком визначається залежно від середньомісячного заробітку та коефіцієнту страхового стажу, тобто параметрів, арифметичне значення яких обчислюється за нормами ст.ст.24, 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Так, у розумінні ч.1 ст.24 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Отже, з 01.01.2004р. обов`язковими кваліфікуючими умовами для включення періоду трудової діяльності громадянина до страхового стажу є одночасна сукупність таких обставин як: 1) провадження діяльності, котра є об`єктом загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 2) реальність щомісячної оплати страхових внесків (тобто єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною ч.2 ст.24 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 3 ст.56 Закону України від 05.11.1991р. №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" окреслювались спеціальні випадки включення до стажу роботи періодів іншої діяльності громадянина.
Розглядаючи справу по суті, суд зауважує, що управлінські волевиявлення терорганів системи ПФУ з приводу пенсійного забезпечення громадян за загальним правилом повинні відповідати вимогам ч.2 ст.2 КАС України, зокрема, критерію обґрунтованості (п.3 ч.2 ст.2), критерію безсторонності (неупередженості) п.4 ч.2 ст.2), критерію добросовісності (п.5 ч.2 ст.2), критерію розсудливості (п.6 ч.2 ст.2).
Як встановлено судом з матеріалів справи, заявник отримує пенсію за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
28.03.2026 р. заявник звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії (перехід на пенсію за іншим Законом - Законом України “Про державну службу”).
Як то указано у ч.1 ст.90 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" (далі за текстом - Закон №889-VIII) пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Однак, п.10 Розділу ХІ Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Також, п.12 Розділу ХІ Закону №889-VІІІ передбачено, для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
За правилами п. 8 Розділу ХІ Закону №889-VІІІ, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Тож, у силу дії бланкетних норм права (п.10 Розділу ХІ Закону №889-VІІІ та п.12 Розділу ХІ Закону №889-VІІІ) до окреслених у цих статтях випадків можуть застосуватись норми про пенсійне забезпечення згідно з ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" (далі за текстом - Закон №3723-ХІІ).
Так, згідно ч. 1 ст. 37 Закону №3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ( 1058-15 ), у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. 
Отже, обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 №3723-ХІІ "Про державну службу" (далі за текстом - Закон №3723-ХІІ) після 01.05.2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч. 1 ст. 37 Закону №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону №899-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Подібних висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права дійшов Верховний Суд у рішенні від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 у справі №466/6057/17, від 16.12.2021 у справі №538/804/17, від 22.06.2021 у справі №308/67/17, від 29.09.2022 у справі №234/6967/17 та від 29.11.2022 у справі №431/991/17.
Таким чином, за наявності в особи станом на 01.05.2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Відтак, положення ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" запроваджують відмінний від норм Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" механізм обчислення пенсій, згідно з яким пенсія обчислюється у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Вказане положення Закону кореспондується з пунктом 1 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622, (далі за текстом - Порядок № 622, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Пунктом 2 Порядку № 622 (у редакції, яка діяла до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 року № 823) передбачено, що згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України від 16.12.1993 року № 3723- XII «Про державну службу» мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII «Про державну службу», зокрема, мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.
Відповідно до п. 3-1 Порядку №622 (у редакції, яка діяла до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 року № 823) державні службовці, які на день набрання чинності Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII Про державну службу займали посади державної служби та які пенсію, призначену відповідно до Закону, не отримували з дати призначення до дня набрання чинності Законом України від 10.12.2015 року № 889-VIII Про державну службу, мають право на обчислення пенсії на умовах цього Порядку після звільнення з посади державної служби.
Згідно з п. 4 Порядку № 622 (у редакції, яка діяла до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 № 823) пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Як передбачено п. 5 Порядку № 622 (у редакції, яка діяла до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 року № 823) форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики.
Відповідно до п. 7 Порядку № 622 (у редакції, яка діяла до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 року № 823) у всіх випадках заробітна плата для призначення пенсії державного службовця враховується в межах установленої законом на день призначення пенсії максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
20 липня 2024 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 року №823 (далі за текстом - Постанова № 823), якою затверджені зміни до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року № 622.
Пунктом 3 постанови №823 передбачено, що ця постанова набирає чинності з дня її опублікування та застосовується з 1 січня 2024 року.
Пунктом 5 Порядку № 622, в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2024 року №823 передбачено, що довідки про заробітну плату державних службовців, визначені за формами згідно з додатками 1-6, видаються виключно для призначення згідно з пунктами 10 і 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII "Про державну службу" та не є підставою для перегляду раніше призначеної пенсії державного службовця.
Отже, довідки про заробітну плату державних службовців, визначені за формами згідно з додатками 1-6 Порядку № 622 (в редакції, чинній з 20.07.2024) є підставою виключно для призначення пенсії відповідно до пунктів 10 і 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII, і не можуть бути підставою для перегляду раніше призначеної пенсії державного службовця.
Предметом управлінського волевиявлення відповідача за результатами звернення заявника від 28.03.2026 року було вирішення питання про перерахунок пенсії за віком відповідно до Закону №3723-ХІІ (переведення з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про державну службу") . 
За наслідками розгляду цього питання рішенням від 06.04.2026 №205050016850 (далі за текстом - Рішення №1) позивачу відмовлено у переведенні на пенсію за Законом України «Про державну службу» у зв`язку з недоцільністю.
Рішення №1 позивачем у межах даної справи не оскаржується. 
Так само не оскаржується заявником і рішення №27894/Н-2000-26 про результати розгляду скарги, яким скаргу заявника залишено без задоволення, та рішення від 30.04.2026 №205050016850, прийняте за наслідками повторного розгляду пенсійної справи, яким у переведенні на пенсію за Законом України «Про державну службу» також відмовлено з огляду на те, що її обчислений розмір – 5350,96 грн – є меншим за розмір пенсії, яку позивач отримує за Законом №1058-IV, – 5724,04 грн.
Таким чином, на час розгляду цієї справи існують конкретні та індивідуальні управлінські рішення суб`єкта владних повноважень, якими питання щодо переведення позивача на пенсію за законодавством про державну службу фактично вирішено шляхом відмови, та правомірність яких позивачем не оспорюється.
Оскільки питання щодо зарахування спірних періодів до стажу державної служби та переведення позивача на пенсію за Законом №3723-XII було безпосередньо вирішено відповідачем шляхом прийняття індивідуальних рішень, які позивачем не оскаржуються, наведені у цих рішеннях висновки не можуть бути предметом самостійної правової оцінки суду в межах позову про визнання дій протиправними.
Вирішуючи спір, суд зважає, що у розумінні ст.ст.26 та 27 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" арифметичний показник тривалості обчисленого за правилами ст.24 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страхового стажу є або обов`язковою передумовою для набуття права на пенсію (ст.26 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"), або елементом обчислення суб"єктом владних повноважень розміру пенсії громадянина після визнання права цього громадянина на пенсію (ст.27 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").
Поза межами процедури призначення пенсії та поза межами процедури обчислення розміру пенсії після її призначення арифметичний показник тривалості страхового стажу не має самостійного юридичного значення, відносно такого показника не виникає жодних прав та обов"язків, тероргани системи ПФУ національним законом України не наділені повноваженнями обчислювати страховий стаж громадянина поза межами означених процедур.
Наведене засвідчує, що поза межами цих процедур громадянин не має ані публічного права, ані публічного інтересу на визначення органом публічної адміністрації конкретного показника страхового стажу.
Водночас із цим, як вище вже згадувалось судом, на відміну від приписів Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" механізм призначення та обчислення пенсії за ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" у кореспонденції з п.10 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" та за ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" у кореспонденції з п.12 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" має інший характер, відповідно до суті якого юридичне значення надано лише обставині перевищення стажу державної служби (або прирівняної до державної служби трудової діяльності) цензу у понад 10 років, або цензу у понад 20 років.
У межах спірних правовідносин суб"єкт владних повноважень - Управління визнає обставини перевищення стажу державної служби (або прирівняної до державної служби трудової діяльності) цензу у понад 10 років.
Тобто, відповідач визнає право заявника на призначення пенсії у порядку ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" у кореспонденції з п.10 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу". 
Величина перевищення такого показника у межах спірних правовідносин самостійного юридичного значення не має, позаяк і за п.10 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", і за п.12 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" пенсія згідно з ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу" призначається у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
За правилом п.4 Порядку №622 пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому: посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби); розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні.
У межах спірних правовідносин надані заявником довідки про заробітну плату (від 18.03.2026р. №421ВС та від 18.03.2026р. №422ВС) стосувались виключно грудня 2023р., а не будь-яких 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд.
Вчинена суб"єктом владних повноважень відмова у призначенні пенсії за п.10 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" зумовлена виключно тим, що ці довідки призводять до обчислення пенсії, у меншому розмірі від поточної пенсії заявника.
Суд повторно нагадує, що заявник у межах даної справи Рішення №1, Рішення №2, Рішення №3 (якими було відмовлено у призначенні пенсії за п.10 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу") не оскаржує, доказів про набуття права на призначення пенсії за п.12 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" усупереч ч.2 ст.79 та ч.4 ст.160 КАС України до матеріалів справи не подав.
Розглядаючи справу, суд зауважує, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 10.09.2026р. по справі №420/42267/25 суд перевіряє акт суб`єкта владних повноважень таким, яким його прийнято, і в тих межах, у яких його вмотивовано. Дотримання критерію обґрунтованості, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 2 КАС України, є обов`язком суб`єкта владних повноважень, а не суду; відповідно, дефект обґрунтування індивідуального акта не може бути усунутий (санований) судом шляхом наведення власних мотивів на користь суб`єкта владних повноважень, які не випливають зі змісту індивідуального акту.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 липня 2026 року у справі № 990/282/25.
У межах спірних правовідносин заявник правозастосовчих актів суб"єкта владних повноважень про відмову у призначенні пенсії за п.10 Розділу ХІ Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" не оскаржує.
Натомість, існування цих актів у якості діючих рішень суб"'єкта владних повноважень унеможливлює спонукання суб"єкта владних повноважень до призначення заявнику пенсії на умовах ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу".
При цьому, суд зважає, що у випадку обчислення розміру пенсії згідно з п.4-1 Порядку №622 зацікавлена особа повинна подати до тероргану системи ПФУ довідки за формою додатків №№1-3, а у випадку обчислення розміру пенсії згідно з п.4-2 Порядку №622 зацікавлена особа повинна подати до тероргану системи ПФУ довідки за формою додатків №№4-6.
Між тим, заявник подав до відповідача лише довідку за формою додатку №4 та довідку за формою додатку №6.
Тож, заявником фактично ініційовано процедуру обчислення пенсії відповідно до п.4-2 Порядку №622, але довідку за формою додатку №5 заявник у межах спірних правовідносин до суб"єкта владних повноважень не подавав.
Разом із тим, національний закон чітко визначає, що у випадку заявника мають бути подані одночасно довідки за формою додатків №№4-6.
Відтак, у даному конкретному випадку подання заявником до суб"єкта владних повноважень неповного комплекту документів (за відсутності права тероргану системи ПФУ самостійно витребовувати необхідні, але відсутні документи) унеможливлює спонукання суб"єкта владних повноважень до призначення заявнику пенсії на умовах ст.37 Закону України від 16.12.1993р. №3723-ХІІ "Про державну службу".
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання). 
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21. 
У пункті 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18) міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб”єктом владних повноважень було вчинено управлінську функцію у формі рішення від 06.04.2026р. №205050016850, рішення №27894/Н-2000-26 про результати розгляду скарги та рішення від 30.04.2026р. №205050016850, а не у формі дій у розумінні вчинку, існування яких свідчить про закінчення процедури розгляду і вирішення питання з приводу перерахунку пенсії (переходу на пенсію за віком за іншим Законом - Законом України “Про державну службу”), і є перешкодою для вчинення за цим зверненням будь-яких волевиявлень управлінського характеру.
За таких обставин наведені у рішеннях відповідача висновки щодо незарахування спірних періодів роботи до стажу державної служби та відмови у перерахунку пенсії (переходу на пенсію за віком за іншим Законом - Законом України “Про державну службу”) не можуть розглядатися як самостійні дії, оскільки їх оцінка можлива лише в межах оскарження відповідних індивідуальних рішень.
Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Відтак, з огляду на межі заявлених позовних вимог та відсутність оскарження прийнятих суб`єктом владних повноважень рішення від 06.04.2026р. №205050016850, рішення №27894/Н-2000-26 про результати розгляду скарги та рішення від 30.04.2026р. №205050016850, позов у цій частині задоволенню не підлягає.
Суд також не знаходить підстав для обтяження владного суб`єкта імперативним обов`язком призначити пенсію у порядку ст. 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" із врахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 18.03.2026р. №421ВС, довідки про інші складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 18.03.2026р. №422ВС, виданих Управлінням соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації, позаяк вимога позивача про врахування довідок про заробітну плату перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з питанням призначення або переведення на пенсію за законодавством про державну службу. 
Саме по собі подання таких довідок не створює окремого та самостійного права на їх врахування незалежно від вирішення питання про призначення відповідної пенсії, оскільки відомості про заробітну плату є одним із вихідних показників для визначення розміру пенсії, а не самостійною підставою для виникнення права на її призначення.
Суд зазначає, що ст.ст.80-85 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у процедурі забезпечення громадян пенсіями прямо передбачені такі механізми як призначення пенсії та виплата пенсії.
Ці ж самі механізми згадані законодавцем і у приписах ст.ст.44-47 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також у приписах ст.ст.48-52 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб".
Так, згідно ч.5 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Процедура подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" додатково деталізована нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі за текстом - Порядок №22-1).
Відповідно до п.4.3 розділу IV Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Таким чином, суд доходить до висновку, що правова категорія "призначення пенсії" використовується законодавцем у розумінні прийняття територіальним органом Пенсійного фонду України письмового рішення (як індивідуального акту) з приводу визнання за особою суб`єктивного права на одержання грошових платежів у галузі соціального страхування із визначенням розміру регулярного платежу у межах календарного місяця.
А тому виданий терорганом ПФУ індивідуальний акт з приводу призначення пенсії одночасно охоплює як владне управлінське волевиявлення стосовно правової підстави пенсії, так і владне управське волевиявлення стосовно грошового виміру пенсії.
Відтак, розглянута категорія поглинає категорію "обчислення пенсії".
Отже, під нарахуванням пенсії слід розуміти прийняття терорганом ПФУ рішення про призначення пенсії у певному розмірі (грошовому виразі).
Звідси слідує, що ситуація не нарахування пенсії особі є об`єктивно неможливою після настання події прийняття владним суб`єктом рішення про призначення пенсії як за основним розміром, так і за окремими компонентами (за виключенням випадку прийняття рішення про припинення пенсії).
Стосовно змісту правової категорії "переведення на іншу пенсію" суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.45 Закону України від 09.07.2003р. №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
Тому суд вважає, що за правовою природою та суттю процедура переведення особи з одного виду пенсії на інший є різновидом механізму призначення пенсії за іншою правовою підставою.
За відсутності чіткого визначення у національному законі, суд вважає, що під правовою категорією "виплата пенсії" слід розуміти переказ безготівкових коштів з рахунків терорганів ПФУ в установах Державної казначейської служби України на рахунки громадян в банках.
Зміст заявлених позовних вимог свідчить, що позивач фактично просить суд зобов`язати відповідача здійснити розрахунок, нарахування та виплату пенсії як державному службовцю з урахуванням довідок №421ВС та №422ВС від 18.03.2026 року. 
Водночас таке зобов`язання за своєю юридичною природою передбачає попереднє встановлення права позивача на відповідну пенсію та прийняття рішення про її призначення або переведення на неї. 
Іншими словами, питання щодо врахування довідок про заробітну плату належить до наступного етапу пенсійних правовідносин – етапу визначення розміру вже призначеної пенсії. 
При цьому матеріали справи свідчать, що відповідач у межах проведеного розгляду фактично здійснював обчислення можливого розміру пенсії за законодавством про державну службу. 
За результатами такого обчислення визначено її розмір у сумі 5350,96 грн, що є меншим за розмір пенсії за віком, яку позивач фактично отримує, – 5724,04 грн. 
Саме ця обставина стала підставою для висновку про недоцільність переведення та прийняття рішення від 30.04.2026 №205050016850. 
Суд також виходить з того, що порушення права особи у частині неправильного визначення розміру пенсії може виникнути лише після виникнення самого права на відповідну пенсію та вчинення суб`єктом владних повноважень дій з приводу її призначення. До цього моменту розмір відповідної пенсії має лише розрахунковий, потенційний характер і не становить самостійного об`єкта порушеного права. 
Тому за відсутності оскарження рішення про відмову у призначенні пенсії за Законом України "Про державну службу" та за відсутності призначення заявнику такої пенсії твердження про порушення її права внаслідок неврахування конкретних довідок про заробітну плату є передчасним.
Тож позов у цій частині вимог також належить залишити без задоволення.
При цьому наведені у цьому судовому акті міркування суду не позбавляють позивача права на оскарження відповідних індивідуальних рішень відповідача, якими вирішено питання про відмову у перерахунку пенсії за Законом України «Про державну службу», у межах якого може бути перевірено, зокрема, правомірність визначення стажу державної служби та розміру пенсії.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права. 
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 257, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко