Справа №760/7188/23 2/760/1769/25	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.
за участю секретаря судового засідання Воловіченко Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з у казаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати його право на користування житловим приміщенням, а саме - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що з 11 листопада 2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. До реєстрації шлюбу вони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали разом з 2003 року.
На момент звернення до суду з цим позовом у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 760/18927/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. В межах цієї справи ним подано клопотання про надання строку на примирення, що свідчить про його небажання розривати шлюб та вчинення ним всіх можливих дій для збереження сім`ї.
Зазначає, що у разі розірвання шлюбу відповідач вижене його з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що була приватизована на підставі ордеру на житлове приміщення на її ім`я та на ім`я її сина - ОСОБА_3 
17 жовтня 2006 року він був зареєстрований у вказаній квартирі, однак 09 березня 2023 року отримав повідомлення про те, що його знято з місця реєстрації за заявою відповідача як власниці квартири.
Разом з тим, після зняття його з реєстрації, він продовжує проживати у спірній квартирі, проте, відповідач постійно виганяє його на вулицю, незважаючи на те, що протягом всього часу спільного проживання він робив все для сім`ї, в тому числі, віддавав усі зароблені кошти сім`ї, а також на те, що він не має власного житла.
Таким чином, він був вселений у спірну квартиру як член сім`ї відповідача. Бажання змінювати постійне проживання у нього відсутнє, скасувати рішення про зняття його з реєстрації не вбачається можливим, оскільки відповідач як власниця мала право вчинити такі дії без його згоди. У ЦНАПі йому було повідомлено, що зареєструвати його за фактичним місцем проживання, тобто у спірній квартирі, зможуть виключно на підставі рішення суду про визнання за ним права користування житловим приміщенням.
Враховуючи вищевикладене, зазначеними діями відповідача обмежується право позивача на реєстрацію місця проживання за фактичним місцем проживання, отримання пільг та доступу до конституційних прав (голосування на виборах), також, він не змінював місця свого проживання, не користується іншим житловим приміщенням, не реєстрував своє місце проживання за іншою адресою, у зв`язку з чим, не втратив право користування житловим приміщенням, тому звернувся до суду з цим позовом та просив його задовольнити. 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 березня 2023 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2023 року позовну заяву залишено без руху.
07 серпня 2023 року, на виконання зазначеної ухвали, позивач надав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, а також додані до позовної заяви документи, копію позовної заяви та копії додатків до неї (письмових доказів) для направлення відповідачу, засвідчені у порядку, визначеному законом та інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 
Ухвалою суду від 08 серпня 2023 року продовжено позивачу строк для усунення недоліків для надання суду документів, що підтверджують приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 на відповідача та її сина, а також відомостей щодо особи, якій на праві власності належить 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 або звернення до суду з клопотанням про їх витребування.
Копію цієї ухвали позивачу було надіслано на поштову адресу, зазначену ним в позовній заяві, проте поштове відправлення повернулося на адресу Солом`янського районного суду міста Києва з відміткою поштової служби «за вказаною адресою не проживає». 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем зазначено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, а також додано до матеріалів справи доказами, якими, на його думку, ці обставини підтверджуються.
Враховуючи, що подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, а недоліки, встановлені судом, можуть бути усунуті під час судового розгляду, суд дійшов висновку про прийняття справи до розгляду.
11 жовтня 2024 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.
25 листопада 2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі в праві в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 
15 січня 2025 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача, в яких вона зазначила, що у 2006 році позивача було зареєстровано у спірній квартирі, що належить їй на підставі свідоцтва про право власності від 1998 року та є її особистою власністю, а у 2010 році між ними зареєстровано шлюб. 
Починаючи з 2022 року, вона ініціювала розмови про розірвання шлюбу, оскільки сумісне проживання з позивачем вже не відповідало її моральним принципам. Зокрема, вона зверталась в Службу захисту від домашнього насилля, оскільки були випадки фізичної загрози її здоров`ю.
Рішенням суду, що набрало законної сили, шлюб між ними розірвано. Проживати з позивачем в одній квартирі вона не має бажання і не може, так як вони наразі чужі люди. 
Водночас, позивач після розірвання шлюбу не покидав її квартири, у зв`язку з чим, відповідач викликала наряд поліції та позивачем була складена відповідна розписка про його зобов`язання звільнити квартиру.
Крім того, іншій співвласник квартири - син відповідача, ОСОБА_3 , категорично заперечує проти користування позивачем спірним житловим приміщенням.
Що стосується зняття позивача з реєстрації, то наголосила, що скористалася наданим їй законом правом та жодним чином не порушила прав позивача.
Окрім того, у позивача є двоє дорослих дієздатний дітей, які відповідно до норм чинного законодавства повинні піклуватись про нього.
Враховуючи вищевикладене, відповідач просила відмовити у задоволенні позову.
20 листопада 2025 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, в яких він зазначив, що заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірна квартира перебуває у особистій власності відповідача, позивач у ній не зареєстрований, шлюб між ним та відповідачем розірвано, спільних інтересів вони не мають.
Крім того, позивач був попереджений про те, що має покинути квартиру, що підтверджується відповідною розпискою.
Наголосив, що проживання в одній квартирі для нього та відповідача з позивачем є неприйнятним. 
При цьому, позивач має двох дорослих дієздатних дітей, які й відповідно до чинного законодавства повинні піклуватися про свого батька.
Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Просив позов задовольнити.
Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях. Крім того, зазначили, що після знаття з місця реєстрації позивача, 14 квітня 2023 року ОСОБА_2 письмово повідомила останнього про необхідність залишити квартиру.
Наголосили, що твердження позивача, що спірна квартира була приватизована одним з подружжя, а саме відповідачем, до моменту реєстрації шлюбу, не відповідає дійсності, тому що у 1998 році, коли квартира була приватизована відповідачем, її батьком та сином у рівних частинах, позивач не проживав в цій квартирі та не мав жодних стосунків із відповідачем. 
Також, безпідставними є твердження позивача, що іншого місця проживання у нього немає, оскільки згідно з листом Національного університету охорони здоров`я України ім. П. Шукшина від 02 червня 2025 року № 12/106-1545, ОСОБА_1 , проживає у гуртожитку АДРЕСА_3 .
Окрім того, у позивача є двоє дорослих дітей, які проживають в іншому місті, у них є власне житло, відповідно, за тією адресою останній може зареєструвати своє місце проживання або за місцем фактичного проживання у м. Києві. 
До того ж, 28 листопада 2016 року відповідачем на вимогу позивача було надано згоду на дарування ОСОБА_5 , дочці позивача, житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 35101000000:13:074:0033, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .
Крім того, співвласник спірної квартири - син відповідача, ОСОБА_3 не надав своєї згоди на проживання позивача у вказаній квартирі. ОСОБА_3 проживає у вказаній квартирі разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 та його родиною, а саме: дружиною - ОСОБА_6 та двома малолітніми дітьми: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які зареєстровані у вказаній квартирі.
Зауважили, що позивач не проживає у спірній квартирі з 2023 року, а під час проживання з відповідачем зловживав алкогольними напоями, постійно провокував сварки, на що неодноразово викликались працівники поліції. 
Враховуючи вищевикладене, проживання позивача у одній квартирі разом з відповідачем, її сином та його сім`єю буде суперечити їх інтересам, та інтересам малолітніх дітей, тому просили відмовити у задоволенні позову.
Крім того, у судовому засіданні стороною відповідача було заявлено клопотання про витребування доказів, яке в ході судового засідання, було знято з розгляду, оскільки позивач визнав обставини, на підтвердження яких сторона відповідача просила витребувати відповідні докази.
Третя особа в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність третьої особи.
Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23 лютого 1998 року, виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва на підставі наказу від 23 лютого 1998 року № 18420, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить на праві власності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 у рівних частинах.
11 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 11 грудня 2010 року, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року, що набрало законної сили 05 травня 2023 року, було розірвано.
17 жовтня 2006 року позивач був зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою в його паспорті громадянина України про зареєстроване місце проживання.
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 05 червня 2018 року, виданим державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Майданник І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 7-368, відповідач набула у власність в порядку спадкування 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належала її батьку - ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Таким чином, ОСОБА_2 є власником 2/3 частини спірної квартири, а ОСОБА_3 - 1/3 частини.
09 березня 2023 року позивача було знято із зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання, що підтверджується повідомленням про зняття із задекларованого зареєстрованого місця проживання (перебування) особи від 09 березня 2023 року. Сторонами не заперечувалось, що зняття позивача з реєстрації відбулося за заявою відповідача як власниці спірної квартири.
14 березня 2023 року позивач ознайомився із письмовою вимогою відповідача про залишення ним квартири за адресою: АДРЕСА_1 протягом 14 днів, що підтверджується його особистим підписом на відповідній вимозі.
Відповідно до листа Національного університету охорони здоров`я України імені П. Л. Шупика від 02 червня 2025 року № 12/106-1545 ОСОБА_1 проживає у гуртожитку АДРЕСА_5.
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 05 червня 2025 року зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , його дружина - ОСОБА_6 та їхні діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . 
Крім того, у судовому засіданні позивач визнав обставини, що 28 листопада 2016 року відповідачем на його вимогу було надано згоду на дарування ОСОБА_5 , його дочці, житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 35101000000:13:074:0033, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 . 
Також, що 05 грудня 2016 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бондаренко А. В. посвідчено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 31101000000:13:074:003, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований в реєстрі за № 3202.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Таким чином, визнані позивачем наведені вище обставини не підлягають доказуванню у межах цієї справи. 
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що він постійно проживає у спірній квартирі, наміру змінювати місце проживання не має, іншого власного житла не має, зняття його з реєстрації не підтверджує втрату ним права користування житловим приміщення, за іншою адресою не зареєстрований, тому ним фактично ставиться питання про поновлення договору найму житлового приміщення, визнання його наймачем шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання за ним права на користування житлом.
Отже, у цій справі спір виник між власником квартири, яка є одночасно і її користувачем, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.
Статтею 8 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина друга статті 64 ЖК України).
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частина треття статті 64 ЖК України).
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Частиною четвертою статті 156 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Враховуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що у частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.
Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.
Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.
Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.
У контексті пропорційності мають оцінюватися обставини щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житлом.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Судом вже встановлено, що позивач був вселений до спірної квартири як член сім`ї відповідача, однак рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2023 року, що набрало законної сили 05 травня 2023 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірваний. Отже, сімейні відносини, що були підставою для вселення позивача, припинені. 
Крім того, у ході судового розгляду судом встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, а спірна квартира є особистою власністю відповідача та її сина, що позивачем не спростовано. Відповідач та її син категорично заперечують щодо проживання відповідача у вказаній квартирі, оскільки це суперечить їхнім інтересам.
14 березня 2023 року відповідач звернулася до позивача з письмовою вимогою звільнити квартиру протягом 14 днів, що підтверджується його особистим підписом, однак останній не має наміру залишати спірну квартиру, що додатково підтверджує конфліктні відносини між сторонами по справі.
Також, встановлено, що у спірній квартирі проживають та зареєстровані члени сім`ї сина відповідача, а саме: його дружина та двоє дітей.
Відповідно до статті 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна загальна площа трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 становить 65,9 кв. м, житлова площа - 41,8 кв. м.
Таким чином, беручи до уваги, що у вказаній квартирі вже проживає троє дорослих та двоє дітей, її площа не дозволяє розмістити ще одного дорослого та забезпечити належні житлові умови для всіх мешканців.
Окрім того, у ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що він не має іншого житлово приміщення для проживання, оскільки було встановлено, що він проживає у гуртожитку АДРЕСА_5.
При цьому, у грудні 2016 року позивач добровільно позбавив себе права власності на нерухоме майно шляхом його дарування своїй дочці, ОСОБА_5 , а саме: житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 31101000000:13:074:003, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .
Отже, твердження позивача про те, що він не може бути зареєстрований за іншим місцем проживання, ніж у спірній квартирі, спростовуються вищенаведеним. Він може зареєструвати своє місце проживання за фактичним місцем проживання у гуртожитку або у будинку, що належить його донці.
Що стосується зняття позивача із зареєстрованого місця проживання за заявою відповідача, то слід зазначити, що остання скористалася своїм правом як власниця та звернулася із відповідною заявою до реєстраційного органу, що не суперечить нормам чинного законодавства та відповідно не порушує права позивача.
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється: за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.
Враховуючи вищевикладене, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача та її сина, приватизованою до виникнення будь-яких стосунків з позивачем, обидва власники квартири заперечують проти проживання позивача, у квартирі проживають двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , поведінку позивача під час спільного проживання (сварки, факти фізичної загрози здоров`ю відповідача), наявність у позивача іншого фактичного місця проживання та дорослих дітей, які володіють власною нерухомістю та у відповідності до чинного законодавства зобов`язані піклуватися про свого батька, суд дійшов висновку, що інтереси відповідача, як власниці житла, переважають інтереси на користування цим житлом її колишнього чоловіка, стосунки з яким втрачено.
Таким чином, оцінюючи вимогу про визнання за позивачем права користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд вважає, що відмова у задоволенні такої вимоги відповідатиме такій пропорційності, оскільки у позивача припинилися правові підстави користування чужим майном, наявність будь-яких інших правових підстав ним не доведено, та він забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано, а спільне проживання з відповідачем та її сином суперечитиме їхнім інтересам та інтересам неповнолітніх дітей, які проживають у квартирі, з огляду на неприязні стосунки між сторонами.
Щодо посилань позивача на те, що ним фактично ставиться питання про поновлення договору найму житлового приміщення та визнання його наймачем шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання за ним права на користування житлом, то судом вони відхиляються, оскільки докази про укладання договору найму у матеріалах справи відсутні та позивач не є членом сім`ї наймача, а відповідач є власником спірної квартири, а не її наймачем.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тож, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих учасниками справи, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для задоволення позову, відповідно, відмову у задоволенні позову.
Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 41, 47 Конституції України, статтями 47, 64, 150, 156 ЖК України, статтями 317, 319, 383, 401, 402, 405, 406 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна