ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/1414/24 

Верховний Суд у складі суддів Касаційного господарського суду:  Баранця О. М.- головуючого, Кролевець О. А., Мамалуя О. О.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення та виклику сторін касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл"
на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області
у складі судді Євстигнеєвої Н. М.
від 19 травня 2025 року
та на постанову Центрального апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Верхогляд Т. А., Іванова О. Г., Соп`яненко О. Ю.
від 09 червня 2026 року
за результатами розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" 
про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі ( ОСОБА_1 ), яка має заборгованість перед боржником 
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю "Алерсін")
про стягнення 837 923,48 грн

ВСТАНОВИВ:
1. Суть спору, короткий зміст судових рішень.
У квітні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" про стягнення 837 923,48 грн заборгованості за договором поставки № 0405-П.
Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 05 квітня 2024 року прийняв цю позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 904/1414/24.
Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 10 червня 2024 року у справі № 904/1414/24 позовні вимоги задовольнив частково: стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" заборгованість у сумі 789 456,48 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 9 473,48 грн; у решті позовних вимог відмовив.
Господарський суд Дніпропетровської області 22 липня 2024 року видав наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року у справі № 904/1414/24.
2. Короткий зміст заяви позивача про звернення стягнення на належні відповідачу (боржникові) від іншої особи грошові кошти.
06 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" в порядку статті 336 Господарського процесуального кодексу України звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, в якому просило cтягнути з ОСОБА_1 , який має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Алерсін", на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" 50 000,00 грн боргу в рахунок погашення заборгованості згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року у справі № 904/1414/24.
Заява обґрунтована тим, що станом на день подання цієї заяви стягнута за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року у цій справі заборгованість залишається непогашеною, зазначене судове рішення не виконане. Однак, заявнику в ході виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення стало відомо про існування договору поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року, укладеного між відповідачем у цій справі та фізичною особою ОСОБА_1 , за яким у останнього перед відповідачем у цій справі існує заборгованість у розмірі 50 000,00 грн, про що свідчать банківські виписки, з огляду на що наявні підстави для звернення стягнення на грошові кошти ОСОБА_1 , що належать боржнику (Товариству з обмеженою відповідальністю "Алерсін"). 
Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 09 травня 2025 року прийняв зазначену заяву до розгляду.
3. Короткий виклад оскаржуваних ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, їх обґрунтування.
Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 19 травня 2025 року у справі № 904/1414/24, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 09 червня 2026 року, відмовив у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі ( ОСОБА_1 ), яка має заборгованість перед боржником.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що заявник не надав доказів, які б підтверджували, що заборгованість ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" в заявленому розмірі 50 000,00 грн станом на момент подання позивачем до суду заяви в порядку статті 336 Господарського процесуального кодексу України дійсно існує та не оспорюється ОСОБА_1 ; матеріали справи не містять договору поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11.03.2021 року, укладеного між ТОВ "Торгово-виробнича компанія "Прайм" та фізичною особою ОСОБА_1 , що унеможливлює встановлення розміру фінансової допомоги, строку виконання зобов`язання з її повернення та порядку її повернення. 
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09 червня 2026 року у справі № 904/1414/24, ухвалити нове рішення, яким заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі ( ОСОБА_1 ), яка має заборгованість перед боржником, задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" 50 000,00 грн боргу в рахунок погашення заборгованості за рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року у справі № 904/1414/24.
5. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень скаржник послався на абзац 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначив про те, що суди попередніх інстанцій:
- порушили норми процесуального права, а саме: статті 2, 13, 81, 336 Господарського процесуального кодексу України, оскільки незважаючи на принцип змагальності та положення статті 81 Господарського процесуального кодексу України, поклали наслідки відсутності доказу (договору поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року) на стягувача та не надали оцінку діям / бездіяльності боржника (відповідача у цій справі) та ОСОБА_1 щодо неявки до суду та наслідкам такої неявки;
- не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 серпня 2021 року у справі № 910/20504/16 та від 05 серпня 2025 року у справі № 910/4765/22.
6. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач та ОСОБА_1 відзиви на касаційну скаргу позивача до суду касаційної інстанції не надали.
Позиція Верховного Суду
7. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій.
Верховний Суд, здійснивши розгляд касаційної скарги у письмовому провадженні, дослідивши наведені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до частини першої статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 326 Господарського процесуального кодексу України).
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року).
За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусовим виконанням судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Отже, судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Порядок звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, визначений у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частин першої - четвертої статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику. Після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому цим Законом порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку. Готівка та майно, що належать боржнику від інших осіб, вилучаються виконавцем у таких осіб у присутності понятих. На належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом.
Порядок звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, та нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, визначений у статті 336 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частин першої, п`ятої, шостої та восьмої якої суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
За заявою стягувача суд може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах), електронних гаманцях чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Одночасно суд вирішує питання про зустрічне забезпечення та про заборону такій особі вчиняти дії щодо погашення заборгованості перед боржником та (або) зупиняє виконання судового рішення, згідно з яким з такої особи на користь боржника стягуються грошові кошти в межах загальної суми стягнення, до закінчення розгляду питання про звернення стягнення на грошові кошти.
У разі задоволення заяви судове рішення може бути виконано шляхом звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі в межах заборгованості такої особи перед боржником.
Наразі існує стала судова практика щодо застосування положень статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 336 Господарського процесуального кодексу України, підтверджена висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2020 року у справі № 910/5300/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 липня 2018 року у справі № 925/1048/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 902/1260/15, від 01 серпня 2019 року у справі № 927/313/18, від 06 лютого 2020 року у справі № 913/381/18, від 13 серпня 2021 року у справі № 910/20504/16.
Верховний Суд у зазначених постановах дійшов висновку про те, що системний аналіз положень статей 53, 56 Закону України "При виконавче провадження" та статті 336 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що такий спеціальний порядок звернення стягнення на майно (грошові кошти) передбачений законодавцем для неупередженого, ефективного, своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій, виключно, з метою фактичного виконання рішення суду.
При розгляді заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, відповідно до статті 336 Господарського процесуального кодексу України предметом дослідження суду має бути факт наявності заборгованості, що повинен підтверджуватися доказами, які відповідають вимогам статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, це може бути відповідне рішення суду та факт беззаперечності заборгованості особи, якій належать кошти, на які виконавець просить звернути стягнення.
При розгляді такої заяви судам необхідно враховувати, що факт існування заборгованості не обов`язково має підтверджуватись судовим рішенням. За відсутності такого рішення суд має надати власну оцінку доводам заявника щодо наявності відповідної заборгованості, її розміру, а також з`ясувати обставини непропуску строку позовної давності для відповідної вимоги боржника до особи, яка має заборгованість перед ним.
Спірність заборгованості з урахуванням положень чинного законодавства визначається не за суб`єктивним ставленням кредитора чи боржника до неї, у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент звернення особи із заявою в порядку статті 336 Господарського процесуального кодексу України боржник мав заборгованість перед кредитором, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначає заявник, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на момент такого звернення.
Частина друга статті 336 Господарського процесуального кодексу України не встановлює виключних підстав для відмови в задоволенні такої заяви, а тому суд, встановивши обставини, за яких звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, неможливе, може відмовити в задоволенні відповідної заяви з дотриманням норм процесуального законодавства (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 січня 2024 року у справі № 908/1276/21 (908/921/22).
Як встановили суди попередніх інстанцій, Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 10 червня 2024 року у цій справі № 904/1414/24 позовні вимоги задовольнив частково: стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" заборгованість у сумі 789 456,48 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 9 473,48 грн. у решті позовних вимог відмовив.
22 липня 2024 року Господарський суд Дніпропетровської області видав наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року у справі № 904/1414/24.
На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Лисенко Юрія Олександровича перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання наказу № 904/1414/24 від 22 липня 2024 року, виданого Господарським судом Дніпропетровської області, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" заборгованості у сумі 789 456,48 грн та витрат по сплаті судового збору у сумі 9 473,48грн.
Доказів добровільного виконання боржником - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Алерсін») судового рішення у цій справі № 904/1414/24, а також доказів примусового виконання боржником наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року у цій справі матеріали справи не містять. 
Також суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до виписки по рахунку №, що належить боржнику (Товариству з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Алерсін»)), за період з 20 грудня 2021 року по 04 лютого 2025 року, яка була надана Акціонерним товариством КБ "Приватбанк" приватному виконавцю у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, боржник 30 грудня 2022 року перерахував грошові кошти у сумі 50 000,00 грн фізичній особі ОСОБА_1 за договором поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року, які не були повернуті Товариству з обмеженою відповідальністю «Алерсін».
24 квітня 2025 року приватний виконавець склав вимогу до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Алерсін", в якій вимагав від зазначених осіб надати належним чином засвідчену копію договору поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року, укладеного між ТОВ "Торгово-виробнича компанія "Прайм" та Фізичною особою ОСОБА_1 . Однак, вимога виконавця не була виконана.
06 травня 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" (стягувач у виконавчому провадженні № НОМЕР_1) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області в порядку статті 336 Господарського процесуального кодексу України із заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, в якому просило cтягнути з ОСОБА_1 , який має заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Алерсін", на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" 50 000,00 грн боргу в рахунок погашення заборгованості згідно з рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10 червня 2024 року у справі № 904/1414/24.
Як вбачається з матеріалів справи Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 09 травня 2025 року прийняв зазначену заяву до розгляду та призначити її розгляд у засіданні на 19 травня 2025 року, а також крім іншого зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю "Алерсін" та ОСОБА_1 (кожного окремо) надати до суду договір поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Алерсін" та ОСОБА_1 (оригінал для огляду у судовому засіданні, копію для долучення до матеріалів справи).
Відповідач (ТОВ «Алерсін») та ОСОБА_1 у призначене Господарським судом Дніпропетровської області на 19 травня 2025 року судове засідання не з`явилися, договір поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року на виконання вимог ухвали суду від 09 травня 2025 року не надали.
За результатом розгляду заяви позивача про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, Господарський суд Дніпропетровської області постановив ухвалу від 19 травня 2025 року про відмову у задоволенні цієї заяви з підстав не надання заявником доказів наявності у ОСОБА_1 перед відповідачем у цій справі заборгованості та її беззаперечності, оскільки матеріали справи не містять договору поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року, укладеного між ТОВ "Торгово-виробнича компанія "Прайм" та фізичною особою ОСОБА_1 , що унеможливлює встановлення розміру фінансової допомоги, строку виконання зобов`язання з її повернення та порядку її повернення.
Суд апеляційної інстанції погодився з цими висновками місцевого господарського суду та залишив ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року у цій справі без змін.
Однак, Верховний Суд не погоджується з цими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає про їх передчасність з огляду на таке.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 73 Господарського процесуального кодексу України). 
Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Відповідно до частин першої, четвертої, сьомої, восьмої, дев`ятої та десятої статті 81 Господарського процесуального кодексу України:
- учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом; 
- у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази;
- будь-яка особа, в якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду;
- особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали;
- у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом;
- у разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.
Згідно зі статтю 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доказування в господарському процесі здійснюється відповідно до стандартів доказування, визначених у статтях 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України, а саме: належності, допустимості, достовірності та вірогідності доказів. 
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що при дослідженні та оцінці доказів недостатньо керуватися лише якимось одним стандартом доказування, докази мають бути оцінені з урахуванням усіх передбачених господарським процесуальним законом стандартів, а саме: належності, допустимості, достовірності, вірогідності. При цьому, докази мають бути оцінені як окремо, так і в сукупності з іншими доказами у справі.
Однак, суди попередніх інстанції не врахували наведені правила доказування в господарському процесі, правила витребування доказів та оцінки судом доказів. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні заяви позивача про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, фактично обмежилися посиланням на відсутність в матеріалах справи договору поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року, укладеного між ТОВ "Торгово-виробнича компанія "Прайм" та фізичною особою ОСОБА_1 , та не надали належну правову оцінку доказам, наданим позивачем в підтвердження наявності у ОСОБА_1 перед відповідачем у цій справі заборгованості та її беззаперечності, зокрема виписці по рахунку №, що належить боржнику (Товариству з обмеженою відповідальністю "Торгово-виробнича компанія "Прайм" (нова назва - Товариство з обмеженою відповідальністю «Алерсін»)), за період з 20 грудня 2021 року по 04 лютого 2025 року, наданої Акціонерним товариством КБ "Приватбанк" приватному виконавцю у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.
При цьому, як вбачається з практики Верховного Суду суд касаційної інстанції у постанові від 05 серпня 2025 року у справі № 910/4765/22, ухваленій за результатом перегляду постанови суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви позивача, поданої в порядку статті 336 Господарського процесуального кодексу України, визнав передчасними висновки апеляційного суду про відсутність належних доказів наявності у іншої особи заборгованості перед боржником, у тому числі, з огляду на відсутність копії договору поворотної фінансової допомоги, та зазначив про те, що ненадання копії договору не може слугувати підставою для відмови у задоволенні заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, оскільки така заборгованість може бути підтверджена іншими доказами, зокрема, випискою з рахунків про рух коштів боржника.
Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Однак, суди попередніх інстанцій в порушення частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України не врахували зазначені вище висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 серпня 2025 року у справі № 910/4765/22, на яку обґрунтовано послався позивач у касаційній скарзі, та не надали належної оцінки наданій стягувачем виписці з банку по рахунку № про перерахування коштів, яка не містить відомості про повернення суми позики, у тому числі з урахуванням зазначених вище стандартів доказування в господарському процесі, тобто не оцінили зазначений наданий позивачем доказ на предмет його належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Оскаржувані ухвала та постанова судів попередніх інстанцій в порушення частини третьої статті 86 Господарського процесуального кодексу України не містять жодних висновків щодо доказів, поданих позивачем, не містять мотивів відхилення таких доказів. 
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що в силу принципів змагальності, рівності та стандарту доказування, обов`язок доказування і подання доказів повинен нести не лише позивач при стверджуванні обставин наявності у ОСОБА_1 неоспорюваної заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Алерсін» за договором поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року. Обов`язок доказування мають також і боржник та особа, яка має заборгованість перед боржником, при стверджуванні зворотного, що також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у пункті 53 постанови від 05 серпня 2025 року у справі № 910/4765/22.
Однак, суди попередніх інстанцій у цій справі, зазначивши про те, що позивач не надав доказів наявності у ОСОБА_1 перед відповідачем у цій справі заборгованості та її беззаперечності та залишивши поза увагою факт невиконання відповідачем та ОСОБА_1 вимог ухвали суду від 09 травня 2025 року у цій справі, якою суд першої інстанції зобов`язав Товариство з обмеженою відповідальністю "Алерсін" та ОСОБА_1 (кожного окремо) надати до суду договір поворотної фінансової допомоги № ФВО09092019/ТПК від 11 березня 2021 року, фактично поклали тягар доказування виключно на позивача.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що місцевий господарський суд, який формально витребував зазначені докази у боржника та в особи, яка має заборгованість перед боржником, фактично залишив поза увагою факт не виконання зазначеними особами вимог ухвали суду, безпідставно не застосував положення частин дев`ятої та десятої статті 81 Господарського процесуального кодексу України, які надають суду право у разі неподання витребовуваних судом доказів без поважних причин застосувати до осіб, які не виконують вимоги суду, заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом, а також право визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами.
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що обставини наявності у ОСОБА_1 перед відповідачем у цій судовій справі (боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1) заборгованості та її беззаперечності, що є предметом обов`язкового дослідження та встановлення у разі подання позивачем (стягувачем) заяви в порядку статті 336 Господарського процесуального кодексу України, не були належним чином дослідженні та з достовірністю встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на що висновки судів про відмову у задоволенні заяви позивача про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є передчасними.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, встановлення обставин справи є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Верховний Суд є судом права, а не факту, тому, діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Суд зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Оскаржувані ухвала та постанова судів попередніх інстанції наведеним вимогам не відповідають, оскільки суди попередніх інстанцій залишили поза увагою встановлені чинним господарським процесуальним законом правила витребування та оцінки доказів, не надали належну оцінку доводам позивача та наявним в матеріалах справи доказам, наданим позивачем разом із заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, не встановили з достовірністю обставин, які є предметом доказування та дослідження у разі подання позивачем (стягувачем) заяви в порядку статті 336 Господарського процесуального кодексу України, допустили порушення принципу змагальності сторін та порушення численних норм процесуального права, зокрема положень статей 2, 13, 74, 81, 86, 236, 336 Господарського процесуального кодексу України.
З огляду на викладене Верховний Суд зазначає про те, що доводи скаржника, наведені у касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження та є обґрунтованими.
Допущені судами попередніх інстанції порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж розгляду справи в суді касаційної інстанції (стаття 300 Господарського процесуального кодексу України), а тому ця справа підлягає передачі на новий розгляд до місцевого господарського суду.
8. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 310 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували та порушили норми матеріального і процесуального права, враховуючи межі розгляду справи в суді касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про те, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 09 червня 2026 року у цій справі підлягають скасуванню, а справа № 904/1414/24 - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.
9. Судові витрати.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 315 Господарського процесуального кодексу України у резолютивній частині постанові суду касаційної інстанції повинен бути зазначений новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно з частиною чотирнадцятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи те, що оскаржувані ухвала та постанова судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а справа передається на новий розгляд до місцевого господарського суду, розподіл судових витрат у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніка-Ойл" задовольнити частково.
2. Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 19 травня 2025 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 09 червня 2026 року у справі № 904/1414/24 скасувати.
3. Справу № 904/1414/24 передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
4. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді О. Кролевець

О. Мамалуй