Справа № 490/3592/26
н\п 2/490/3179/2026

Центральний районний суд м. Миколаєва

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2026 року місто Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Зубко Б.Г., представниці позивача Квартирно-Експлуатаційного відділу міста Миколаєва - Кушнір Ю.В., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерство оборони України - Єрмакова А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Квартирно-Експлуатаційного відділу міста Миколаєва до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Міністерство оборони України про визнання особи такою, що втратила право на користування в житловому приміщенні гуртожитку, виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

22.04.2026 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява  Квартирно-Експлуатаційного відділу міста Миколаєва до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Міністерство оборони України про визнання особи такою, що втратила право на користування в житловому приміщенні гуртожитку, виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, КЕВ м. Миколаїв є балансоутримувачем будинку квартирного типу (гуртожитку) розташованого за адресою АДРЕСА_1 , до 18.06.2020 р. вказаний будинок (гуртожиток) був під номером будинку АДРЕСА_2 ). Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів УРСР № 41 від 24.01.1982 р. перший під`їзд (квартири АДРЕСА_3 визнано гуртожитком для тимчасового проживання малих сімей. Згідно з інформаційної довідки 463453407 від 09.02.2026 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на гуртожиток (об`єкт житлової нерухомості), адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 2335206648101, номер відомості про речове право: 41459382, зареєстроване право власності від 01.04.2021 р. за Державою, органом державної влади, Міністерством оборони України. За такого, гуртожитки, які перебувають на обліку в КЕВ м. Миколаїв, за своїм цільовим призначенням передбачені для проживання військовослужбовців та працівників ЗСУ.
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.08.2016 р. № 4682 ОСОБА_1 перебувала на військовій службі 23.01.1986 р. по 29.04.2008 р. Квартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаїв ОСОБА_1 було видано ордер (оглядовий) № НОМЕР_1 на житлове приміщення, яке складається з однієї кімнати, площею 14,4 м.кв., за адресою АДРЕСА_4 складом сім`ї — одна особа. Згідно картки прописки та відмітки у паспорті відповідача на с. 12, 13.11.2007 р. ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання за адресою АДРЕСА_5 .
13.03.2018 р. між КЕВ м. Миколаїв та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (копія договору додається). Заборгованість за вказаним договором перед КЕВ м. Миколаїв відсутня, оплата відповідачем здійснюється своєчасно. 
ОСОБА_1 перебувала на обліку військовослужбовців (запасу), які перебували у черзі на отримання житла для постійного проживання у військовій частині НОМЕР_2 . Втім відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 59 від 19.03.2020 р. та Протоколу засідання житлової комісії А 1080 № 41 від 19.03.2020 р., прапорщик запасу ОСОБА_1 була зняла з обліку, які потребують поліпшення житлових умов у зв`язку з тим, що не поновлювала свою житлову справу з 2016 року та не пройшла щорічну перереєстрацію житлової справи.
КЕВ м. Миколаїв, на виконання вказаного пункту було проведено інвентаризацію мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , під час якої було здійснено запит з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме щодо ОСОБА_1 . Згідно інформаційної довідки 463456026 від 09.02.2026, за ОСОБА_1 , зареєстроване право власності, реєстраційний номер майна: 37270445, тип майна: квартира, адреса: АДРЕСА_7 , загальна площа 34,4 кв.м, житлова площа 16,8 кв.м., дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 18.11.2012, власність приватна, частка власності: 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу 7318 25.10.2012.
Крім того, згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 59 від 19.03.2020 р. та Протоколу засідання житлової комісії А 1080 № 41 від 19.03.2020 р., прапорщик запасу ОСОБА_1 була знята з обліку, які потребують поліпшення житлових умов, а також придбала у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 , за договором купівлі-продажу від 25.10.2012.
З урахуванням наведеного позивач вважає, що ОСОБА_1 , більше не підпадає під категорію осіб, які потребують поліпшення житлових умов, оскільки їй на праві приватної власності належить квартира, житлова площа якої відповідає нормам встановленим згідно ст. 34 ЖК України. Та оскільки у відповідача відпали обставини, що були підставою для надання їй такого житла та відповідач втратила право користування таким житлом, тому в розумінні ст. 36 Закону України «Про основні засади житлової політики», житлове приміщення, яке займає ОСОБА_1 вважається самовільно зайнятим та підлягає негайному поверненню власнику або особі, яка користується житлом на законних підставах.
За такого, позивач просить суд: визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням; виселити відповідачку з квартири АДРЕСА_8 без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації місця проживання.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
22.04.2026 року матеріали справи передано на розгляд судді.
Ухвалою судді від 23.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали та призначено проведення підготовчого засідання на 03.06.2026 року.
30.04.2026 року на електронну пошту суду надійшла заява від відповідачки про ознайомлення з матеріалами справи.
07.05.2026 року від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування відзиву представник відповідачки зазначає, що військовослужбовці відповідно до законодавства можуть скористатися державною підтримкою для реалізації права на житло незалежно від рівня доходу. Військовослужбовцям, які мають вислугу в календарному обчисленні 20 років і більше, а також особам, звільненим з військової служби за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штату або проведенням інших організаційних заходів, та членам їх сімей, членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, безоплатно надається у власність житло (у тому числі житло, яке вони займають у будинках державного житлового фонду або житлового фонду територіальних громад, якщо таке житло придбане або збудоване за рахунок коштів державного бюджету та передане у комунальну власність) або за їхнім бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання житло за рахунок коштів державного бюджету. Житло або грошова компенсація за належне для отримання житло надається зазначеним військовослужбовцям один раз протягом усього часу проходження військової служби в межах норм та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Позивач не заперечує того факту, що житло або грошову компенсацію замість нього відповідачка від держави або Міністерства оборони України не отримувала, хоча прослужила в Збройних Силах України понад 21 рік. Тобто, свої зобов`язання перед відповідачкою держава, в особі Міністерства оборони України, не виконала, а тепер ще хоче її виселити.
Звертає увагу на те, що 18.11.2012 року відповідачка набула право власності на 1-кімнатну квартиру в Ірпені Київської області на підставі договору купівлі-продажу. Дана квартира придбана на кошти матері відповідачки, але оформлена на ОСОБА_2 . Місто Ірпінь Київської області у 2022 році перебувало в окупації і квартиру, яка формально належить відповідачці, фактично знищено і вона не придатна для подальшого проживання, про що свідчить довідка про пошкодження житлового приміщення від 10.06.2022 № 2801, видана Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради.
З огляду на вищевказане, у відповідачки, на даний час, фактично не має житла, де вона могла би проживати, тому, на нашу думку, вимоги щодо виселення відповідачки та зняття її з реєстраційного обліку не підлягають задоволенню.
Також вказує, що про те, що відповідачку знято з квартирного обліку, вона дізналася з даної позовної заяви та додатків до неї. У зв`язку із необізнаністю про виключення її з квартирного обліку, відповідачка не змогла своєчасно оскаржити вказаний наказ командира військової частини НОМЕР_2 № 59 від 19.03.2020 р. до адміністративного суду. На даний час вирішується питання стосовно поновлення процесуального строку на оскарження вказаного наказу та подання відповідного адміністративного позову.
11.05.2026 року від представниці позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач наполягає на задоволенні позову в повному обсязі, виходячи з наступного.
КЕВ м. Миколаїв звертає увагу на те, що предметом даного спору є виселення з житлового приміщення саме гуртожитку. Житлова площа гуртожитку не може передаватись у власність військовослужбовцям відповідно до норм на які посилається відповідачка, оскільки відповідно до п. 18 Розділу 4 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 (далі - Інструкції) жила площа в гуртожитку (сімейному гуртожитку) не підлягає приватизації, обміну, розділу, бронюванню чи здаванню в оренду, найму (піднайому) та згідно п. 15 Розділу 4 Інструкції, жила площа в гуртожитках (сімейних гуртожитках) надається військовослужбовцям та членам їх сімей на час проходження служби в цьому населеному пункті за рішенням КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини.
Позивач не заперечує того факту що ОСОБА_1 не була забезпечена від Міністерства оборони України житлом для постійного проживання або грошовою компенсацією, втім житлове приміщення гуртожитку має інший правий статус та цільове призначення і не може за своєю правовою природою розглядатися як альтернатива житлу, яке надається для постійного проживання або грошова компенсація.
Позивач вважає, що твердження відповідачки стосовно того, що квартира, яка їй належить на праві приватної власності придбана на кошти її матері, але оформлена на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не підтвердженні належними та допустимими доказами, наприклад довідками/деклараціями про доходи, виписок з банківського рахунку матері та відповідачки, які б свідчили про фінансову спроможність матері на придбання квартири та відповідно відсутність фінансової можливості в ОСОБА_1 .
Стосовно аргументів відповідача щодо довідки Виконавчого комітету Ірпінської міської ради № 2801 від 10.06.2022 р. про пошкодження квартири АДРЕСА_9 , КЕВ м. Миколаїв, звертає увагу, що вказана довідка була видана відповідачці майже 4 роки тому, за цей час в Україні, були розроблені загальновідомі державні програми по відновленню пошкодженого житла «Є-відновлення» та надання компенсації знищені об`єкти нерухомого майна. Доказів, на підтвердження того, що її квартира є непридатною для життя станом на момент відкриття провадження, відповідачка не надає, як і не надає доказів того, що не користувалася державними програмами по відновленню пошкодженого житла/ компенсації за знищені об`єкти нерухомого майна.
Ухвалою суду від 03.06.2026 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового засідання по суті на 03.09.2026 року.
В судове засідання відповідачка не з`явилася, в відзиві міститься клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача. 
В судовому засіданні представниця позивача позов підтримала в повному обсязі, з обставин, наведених у ньому, додатково зазначила, що в Миколаївськму гарнізоні напружена ситуація з забезпечення військовослужбовців постійним та службовим житлом, а відповідачкою не надано доказів, що вона не відновлювала належне їй на праві приватної власності пошкоджене житло за рахунок державних програм та не отримувала компенсацію за знищене житло.
В судовому засіданні представник Міністерства оборони України вимоги позову підтримав в повному обсязіта просив задовольнити.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
З досліджених матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини з приводу службового житла, які підлягають вирішенню на підставі Цивільного кодексу України, Житлового кодексу Української РСР та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд застосовує при вирішенні цього спору житлове законодавство, зокрема положення Житлового кодексу України в редакції, що діяла на момент існування спірних правовідносин.
Відповідно до Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 (який набрав законної сили 15.02.2026) Житловий кодекс України втратив чинність, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи.
Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів УРСР № 41 від 24.01.1982 р. перший під`їзд (квартири АДРЕСА_3 визнано гуртожитком для тимчасового проживання малих сімей.
Відповідно до копії (оглядового) ордеру №823 від 26.05.2006 рокуКвартирно-експлуатаційним відділом міста Миколаєва, ОСОБА_1 було видано житлове приміщення, яке складається з однієї кімнати, площею 14,4 м.кв., за адресою АДРЕСА_4 , склад сім`ї - одна особа.
Відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 , серії НОМЕР_3 , виданого 24.06.2010 року, 13.11.2007 року ОСОБА_1 зареєструвала місце проживання за адресою АДРЕСА_4 .
Відповідно до копії Індивідуальної картки обліку будинку, наказом начальника Миколаївського гарнізону №27 від 13.06.2013 року, на обліку та закріплений за КЕВ м. Миколаїв перебуває будинок квартирного типу (гуртожиток) розташований за адресою АДРЕСА_1 . Вказане також підтверджується Актом прийняття-передачі основних засобів датованою груднем 2016 року від Будинкоуправління № 1 до КЕВ м. Миколаїв.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військові частини використовують військове майно виключно за його цільовим та функціональним призначенням.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК), іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 2 Розділу І Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністерство оборони України від 31 липня 2018 року №380, забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями від Міністерства оборони України здійснюється за рахунок новозбудованого, вивільненого або придбаного житла, переобладнання нежилих приміщень фонду Міноборони у жилі або надання грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення (за згодою військовослужбовця).
Згідно ст. 51 ЖК жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до ч. 1 ст.118 ЖК службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Статтею 123 ЖК передбачено, що Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, зокрема цим Кодексом та іншими актами законодавства.
Відповідно до статті 127 ЖК України гуртожитки призначені, зокрема, для проживання робітників і службовців у період роботи.
Згідно зі статтею 129 ЖК України (у редакції чинній на час видачі ордера) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Оскільки ордер є підставою для вселення на надану жилу площу, після якого особа набуває право користування жилим приміщенням, позбавлення такого права та виселення особи можливе з підстав, передбачених законом, зокрема, статтями 59, 72, 116, 117, 132 ЖК України.
Отже, матеріальною основою надання службового приміщення є наявність трудових або службових відносин між особою, яка отримує житло, та підприємством, установою, організацією, що його виділяє, а метою виділення службового житла є необхідність проживання особи, яка отримує житло, за місцем роботи чи служби або поблизу від нього.
Законодавчо визначений правовий статус службового житла виключає можливість передачі його у власність або у постійне користування, а закріплює за державою в особі відповідних органів та установ можливість тимчасового забезпечення житлом її працівників виключно на період виконання трудових обов`язків (проходження військової служби) у певній місцевості.
Відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 163/3224/16-ц, особливість права користування службовим житлом полягає в тому, що володільцем такого майна залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем, вона зобов`язана звільнити надане їй службове житло.
Згідно копії довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.08.2016 р. № 4682, старший прапорщик запасу ОСОБА_1 перебувала на військовій службі 23.01.1986 р. по 29.04.2008 р. Вказане також підтверджується витягом із послужного списку сформованого Начальником 830 взОВТ, підполковником ОСОБА_3 . 
13.03.2018 р. між КЕВ м. Миколаїв та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що підтверджується копією зазначеного договору. 
Згідно до копії довідки Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 18.06.2020 року № 786/12.01-45, будинку квартирного типу (гуртожитку) за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до відповіді на запит Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, яка надана начальнику КЕВ м.Миколаєва, станом на 24.11.2025 року в реєстрі Миколаївської міської територіальної громади відсутні відомості про зареєстроване місце проживання осіб за адресою: АДРЕСА_10 . За відомостями реєстру за вищезазначеною адресою зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Квартирно-експлуатаційний відділ міста Миколаїв (далі - КЕВ м. Миколаїв), відповідно до п.1 Положення, затвердженого Наказом начальника Південного квартирно-експлуатаційного управління від 30.01.2025 р. №4, є органом управління, який входить до структури командування Сил логістики Збройних Сил України, та створений з метою організації та виконання завдань з квартирноексплуатаційного забезпечення військових частин, закладів, установ, та організацій Міністерства оборони України та Збройних Сил України, дислокованих у військових гарнізонах Миколаївської області у межах визначеної зони відповідальності у мирний час та особливий період, що підтверджується копією вищезазначеного положення, яке міститься в матеріалах справи. 
Згідно з інформаційної довідки №463453407 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 09.02.2026 року, гуртожиток, об`єкт житлової нерухомості, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності Державі, Органу державної влади, Міністерству оборони України від 01.04.2021 року.
Отже, з наведеного вбачається, що КЕВ м. Миколаїв є балансоутримувачем будинку квартирного типу (гуртожитку) розташованого за адресою АДРЕСА_1 .
Судом встановлено, що КЕВ м. Миколаїв було проведено інвентаризацію житлових приміщень та облік мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , під час якої було здійснено запит з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме від 21.07.2025 року. Відповідно до одержаної інформації ОСОБА_1 було попереджено про звільнення житлового приміщення у гуртожитку та знаття з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_6 у двотижневий термін з дня отримання повідомлення та прибути до КЕВ м.Миколаєва для укладання Акту приймання-передачі кімнати у гуртожитку. Зазначено, що у разу не виконання законних вимог, КЕВ буде змушене виселити відповідачку в примусовому порядку, зі зняттям з місця реєстрації на підставі рішення відповідного суду, що підтверджується копією попередження від 21.07.2025 року №2736, адресованого ОСОБА_1 .
Згідно з інформаційної довідки №463456026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 09.02.2026, за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване право власності, а саме на квартиру за реєстраційним №37270445, за адресою: АДРЕСА_7 , загальна площа 34,4 кв.м, житлова площа 16,8 кв.м., дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 18.11.2012 року, власність приватна, частка власності: 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №7318 від 25.10.2012 року.
З довідки про перебування на обліку від 09.02.2026 року №672, вбачається, що ОСОБА_1 не перебуває на обліку громадян, які потребують забезпечення постійним житловим приміщенням та не перебуває на обліку громадян, які потребують забезпечення службовим приміщенням в зоні відповідальності КЕВ м. Миколаїв. 
Відповідно до інформаційної довідки Начальника житлової групи КЕВ м. Миколаїв Вх. № 2776 від 10.04.2026 року, в зоні відповідальності КЕВ м. Миколаїв станом на 01.01.2026 року перебуває: на обліку осіб, які потребують забезпечення службовою площею 1287 військовослужбовців; на обліку осіб, які потребують забезпечення постійним житловим приміщенням 1333 військовослужбовців або членів сімей загиблих (померлих) військовослужбовців.
Відповідно до копії довідки від 10.06.2022 року про пошкодження житлового приміщення, виданій ОСОБА_1 , про те, що у зв`язку з бойовими діями, які відбувались у 2022 році на території Ірпінської міської територіальної громади, житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_7 , було пошкоджено та наразі житло непридатне для проживання.
Судом встановлено, що відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) ЗСУ України, ОСОБА_1 була звільнена у запас за пунктом 63, підпункт «г». Виключена зі списків особового складу відділу та всіх видів забезпечення з 29.04.2008 року і направлена для постановки на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 . 21.05.2008 року була виключена з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 за віком
ОСОБА_1 перебувала на обліку військовослужбовців (запасу), які перебували у черзі на отримання житла для постійного проживання у військовій частині НОМЕР_2 . Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_2 №59 від 19.03.2020 року та витягу з протоколу засідання житлової комісії ВЧ НОМЕР_2 №41 від 19.03.2020 року, прапорщик запасу ОСОБА_1 була зняла з обліку, які потребують поліпшення житлових умов у зв`язку з тим, що не поновлювала свою житлову справу з 2016 року та не пройшла щорічну перереєстрацію житлової справи.
Тобто, під час судового розгляду було встановлено, що на час вселення до спірного приміщення ОСОБА_1 проходила службу у військовій частині Миколаївського гарнізону.
Згідно з частинами першою та другою статі 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85,90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.
У п.2 розділу І Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 (далі - Положення), також визначено, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Відповідно до п. 18 Розділу 4 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380 (далі - Інструкції) жила площа в гуртожитку (сімейному гуртожитку) не підлягає приватизації, обміну, розділу, бронюванню чи здаванню в оренду, найму (піднайому) та згідно п. 15 Розділу 4 Інструкції, жила площа в гуртожитках (сімейних гуртожитках) надається військовослужбовцям та членам їх сімей на час проходження служби в цьому населеному пункті за рішенням КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району заклопотанням командира військової частини.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Держава забезпечує військовослужбовців житлом або за їхнім бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання житло відповідно до цього Закону та інших законів України.
Військовослужбовці відповідно до законодавства можуть скористатися державною підтримкою для реалізації права на житло незалежно від рівня доходу.
Військовослужбовцям, які мають вислугу в календарному обчисленні 20 років і більше, а також особам, звільненим з військової служби за станом здоров`я, за віком, у зв`язку із скороченням штату або проведенням інших організаційних заходів, та членам їх сімей, членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, безоплатно надається у власність житло (у тому числі житло, яке вони займають у будинках державного житлового фонду або житлового фонду територіальних громад, якщо таке житло придбане або збудоване за рахунок коштів державного бюджету та передане у комунальну власність) або за їхнім бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання житло за рахунок коштів державного бюджету. Житло або грошова компенсація за належне для отримання житло надається зазначеним військовослужбовцям один раз протягом усього часу проходження військової служби в межах норм та в порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, та не заперечується позивачем, що житло або грошову компенсацію замість нього відповідачка від держави або Міністерства оборони України не отримувала.
При цьому, суд зазначає, що в даному випадку спір виник не через виконання чи невиконання Міністерством оборони України приписів статті 12 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а виключно щодо питання користування відповідачкою наданою їй кімнатою у гуртожитку.
Відповідно до п. 3. Розділу 1, Інструкції з організації забезпеченнявійськовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннямизатвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 №380 (далі - Інструкції), у разі відсутності службових житлових приміщень військовослужбовці тачлени їх сімей розміщуються у гуртожитках, сімейних гуртожитках.
Відповідно до п. 1 Розділу 4 Інструкції, військовослужбовці та члени їх сімей, крім військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації на особливий період і осіб, які звільнені з військової служби в запас або відставку, та члени їх сімей за відсутності за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими жилими приміщеннями, які мають відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
Відповідно до п. 2 Розділу 4 Інструкції, у разі відсутності службових жилих приміщень: військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу і не перебувають у шлюбі, розміщуються у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, а сімейні - у сімейних гуртожитках; військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках.
Згідно п. 15 Розділу 4 Інструкції, жила площа в гуртожитках (сімейних гуртожитках) надається військовослужбовцям та членам їх сімей на час проходження служби в цьому населеному пункті за рішенням КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини.
Аналізуючи вищезазначені норми, суд дійшов висновку, що житлове приміщення гуртожитку має інший правий статус та цільове призначення і не може за своєю правовою природою розглядатися як альтернатива житлу, яке надається для постійного проживання або грошова компенсація.
Крім того, судом встановлено, що спірне житло виділяється на період виконання обов`язків у конкретному гарнізоні чи військовій частині. Відповідачка була звільнена з військової служби 28.04.2008 року та згідно Наказу командира військової частини НОМЕР_2 №59 від 19.03.2020 р. та Протоколу засідання житлової комісії А1080 №41 від 19.03.2020 р., прапорщик запасу ОСОБА_1 була знята з обліку, які потребують поліпшення житлових умов, а тому не підпадає під виключення згідно до п.23 Розділу 4 Інструкції. 
Отже, ці обставини свідчать про припинення права ОСОБА_1 на користування квартирою АДРЕСА_11 , а також про виникнення у відповідачки обов`язку виселитись з цього житла.
Відповідно до пункту 25 Розділу IV Інструкції №380 виселення з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення здійснюється відповідно до статей 116, 132 ЖК України.
Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Згідно п. 26 Розділу 4 Інструкції, не підлягають виселенню з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу України. Особи, звільнені з військової служби, які були забезпечені службовим жилим приміщенням, жилою площею у гуртожитку (сімейному гуртожитку) та залишені на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, не підлягають виселенню до забезпечення їх встановленим порядком постійним житлом.
Судом встановлено, що за ОСОБА_1 , зареєстроване право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , загальна площа 34,4 кв.м, житлова площа 16,8 кв.м., дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 18.11.2012 року, власність приватна, частка власності: 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №7318 від 25.10.2012 року.
Згідно ст. 47 Житлового кодексу України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.
Відповідно до інформаційної довідки від 10.04.2026 року, в зоні відповідальності КЕВ м. Миколаїв станом на 01.01.2026 року перебуває: на обліку осіб, які потребують забезпечення службовою площею 1287 військовослужбовців; на обліку осіб, які потребують забезпечення постійним житловим приміщенням 1333 військовослужбовців або членів сімей загиблих (померлих) військовослужбовців.
Таким чином, відповідачка, не звільнивши службову квартиру (кімнату в гуртожитку), порушує житлові права інших військовослужбовців, які дійсно потребують житло.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».
При цьому, з урахуванням обставин даної справи, виселення відповідачки з гуртожитку (в якому відповідачка не проживає та має у своїй власності інше житло та за умови виключення з переліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов) після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.
Судом встановлено, що з 18.11.2012 року у власності ОСОБА_1 перебуває квартира за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 34,4 кв.м, житлова площа 16,8 кв.м. Ця обставина свідчить про те, що відповідачка має право проживати у вказаній квартирі. 
Представник відповідачки вказує, що дана квартира придбана на кошти матері відповідачки, але оформлена на ОСОБА_2 та звертає увагу, що м. Ірпінь Київської області у 2022 році перебувало в окупації і квартиру, яка формально належить відповідачці, фактично знищено і вона не придатна для подальшого проживання, про що свідчить довідка про пошкодження житлового приміщення від 10.06.2022 року №2801, видана Виконавчим комітетом Ірпінської міської ради.
Суд критично оцінює такі доводи представника відповідачки, у зв`язку з тим, що вказане не підтверджене належними та допустимими доказами, зокрема в матеріалах справи відсутні довідки/декларації про доходи матері та відповідачки, які б свідчили про фінансову спроможність матері на придбання квартири та відповідно відсутність фінансової можливості в ОСОБА_1 . Крім того, суд окремо звертає увагу на те, що довідка про пошкодження житлового приміщення була видана чотири роки назад, доказів того, що станом на момент розгляду справи квартира є непридатною для проживання, а також що відповідачкою не отрмано ні компенсацію на відновлення пошкодженого житла чи компенсацію за зруйноване житло, стороною відповідача не надано. 
Також твердження представника відповідачки на про те, що ОСОБА_1 не підлягає виселенню у зв`язку з тим, що вислуга років перевищує 21 рік, підлягають критичній оцінці. Очевидно, що на підставі ч.4 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» ОСОБА_1 має право на отримання жилого приміщення для постійного проживання або отримання грошової компенсації замість вказаного житла. Однак таке право відповідачки не підлягає здійсненню за рахунок службового (штатно-посадового) житла, яке використовується виключно для тимчасового, а не постійного проживання військовослужбовців та членів їх сімей. Та крім того, відповідачка не перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінюючи пропорційність такого заходу, суд враховує, що відповідачка законно вселилася у спірне приміщення, тривалий час ним користувалася, однак у подальшому була звільнена з військової служби, знята з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та набула право власності на своє житло. 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 має право на проживання в квартирі, яка належить їй на праві власності за адресою: АДРЕСА_7 , виселення відповідачки зі спірної квартири в гуртожитку не порушує її право на повагу до житла в розумінні п.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Навпаки, відмова у задоволенні пред`явленого позову призведе до втручання у право на житло інших військовослужбовців, які перебувають на військовій службі та беруть активну участь в захисті суверенітету України.
З огляду на вищенаведене суд вважає, що належить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою  АДРЕСА_11 , та виселити її з вказаного житла.
01 грудня 2021 року набрав чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», відповідно до пункту 6 частини першої статті 24 якого орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Звернення з позовом про зняття особи з реєстрації у разі її виселення з житлового приміщення не є необхідним, оскільки особа втрачає право користування спірним житлом безпосередньо у зв`язку з виселенням з нього, таке рішення суду є підставою для внесення відповідних змін до відповідного реєстру територіальної громади, а тому пред`явлення такої позовної вимоги як зняття з реєстрації, не призводить до ефективного захисту порушених прав позивача.
Вищевказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі №576/639/24 (провадження №61-1464св25).
Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Квартирно-Експлуатаційного відділу міста Миколаєва про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення з квартири АДРЕСА_8 без надання іншого жилого приміщення та та зняття з місця реєстрації, підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до практики ЄСПЛ, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (див. рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» («Ruiz Torija et Hiro Balani c. Espagne») від 09.12.1994).
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Розподіляючи судові витрати, суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, та вважає необхідним стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір у розмірі 2662,40 грн, сплата якого підтверджується платіжною інструкцією №231 від 10.04.2026 року.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12. 13, 76-81, 89, 258-259, 263-268, 273 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Позовну заяву Квартирно-Експлуатаційного відділу міста Миколаєва (код ЄДРПОУ: 08029523, адреса: м. Миколаїв, просп. Миру, буд. 62-А) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_12 ) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ:41210422) Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ:00034022) про визнання особи такою, що втратила право на користування в житловому приміщенні гуртожитку, виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації, задовольнити частково. 
Визнати ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_8 (попередній № 95).
Виселити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) з квартири АДРЕСА_8 (попередній № 95) без надання іншого житлового приміщення.
В іншій частині позову, відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаїв судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 копійок.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Саламатін