ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 серпня 2026 року | м.Дніпро | справа № 280/11572/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Баранник Н.П.,
суддів: Кругового О.О., Малиш Н.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі № 280/11572/24 (суддя Сацький Р.В., справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа на стороні відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 22.11.2024 № 155950022440 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач) зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період навчання з 01.09.1991 по 05.03.1994 за спеціальністю згідно диплому НОМЕР_1 від 05.03.1994, а також періоди роботи згідно записів в трудовій книжці від 01.04.1994 НОМЕР_2 з 01.04.1994 по 30.06.2000, з 01.03.2001 по 29.05.2001, з 08.06.2001 по 31.01.2003, з 02.08.2004 по 10.04.2020, та призначити з 18.11.2024 пенсію за вислугу років відповідно до п. “е” ст. 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я відповідно до пункту 2-1 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області прийняло рішення від 22.11.2024 № 155950022440 (далі – Рішення про відмову) про відмову в призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного стажу. Окрім того, до страхового стажу не зараховано, зокрема, періоди роботи позивача згідно трудової книжки НОМЕР_2 від 01.04.1994, період навчання згідно диплому НОМЕР_1 від 05.03.1994, оскільки в документах ім`я заявниці “ ОСОБА_2 ” не відповідає даним паспорта “ ОСОБА_2 ”. Позивачка вважає, що відповідач допустив надмірний формалізм, що порушує її права на належний соціальний захист.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року адміністративний позов було задоволено у повному обсязі.
Із рішенням суду не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неналежну оцінку судом доказів у справі, відповідач просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В скарзі відповідач вказує, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 22.11.2024 № 155950022440, яким опрацьовано заяву за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного страхового та спеціального стажу 26 років 6 місяців. Розглянувши документи позивача, відповідачем було встановлено, що її страховий стаж складає 19 років 3 місяці 0 днів. Періоди роботи взято до розрахунку за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 01.01.1998. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 01.04.1994 з 01.04.1994 по 31.12.1997, період навчання згідно з дипломом НОМЕР_1 від 05.03.1994 з 01.09.1991 по 05.03.1994, оскільки в зазначених документах ім`я позивача « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_2 ». Відповідно до даних паспорту, картки платника податків позивач іменується « ОСОБА_2 », проте як у трудовій книжці зазначено російською мовою « ОСОБА_2 » та у дипломі про освіту « ОСОБА_2 ». Відповідач не заперечує, що на позивача не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці, дипломі тощо. Проте, вказані вище відомості є суттєвими для зарахування певного періоду роботи до страхового стажу працівника, оскільки за відсутності таких орган Пенсійного фонду України не зможе обрахувати тривалість страхового стажу та перевірити їх достовірність за допомогою наявних у його розпорядженні механізмів та засобів.
Позивач своїм правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу відповідача не скористалась.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що 18.11.2024 ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я, відповідно до пункту 2-1 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області розглянуло заяву позивача за принципом екстериторіальності та рішенням від 22.11.2024 року № 155950022440 відмовило позивачу у призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю необхідного страхового та спеціального стажу 26 років 6 місяців.
Розглянувши документи позивача, відповідачем було встановлено, що її страховий стаж складає 19 років 3 місяці 0 днів. Періоди роботи взято до розрахунку за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування з 01.01.1998. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 від 01.04.1994 з 01.04.1994 по 31.12.1997, період навчання згідно з
дипломом НОМЕР_1 від 05.03.1994 з 01.09.1991 по 05.03.1994, оскільки в зазначених документах ім`я позивача « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_2 ». Відповідно до даних паспорту, картки платника податків позивач іменується « ОСОБА_2 », проте як у трудовій книжці зазначено російською мовою « ОСОБА_2 » та у дипломі про освіту « ОСОБА_2 ».
Відповідачем було встановлено, що спеціальний стаж (за вислугу років) позивача станом на 10.10.2017 складає 0 років 0 місяців 0 днів. При цьому, не зараховано до спеціального стажу позивача періоди роботи медиком з 01.04.1994 по 31.12.1997 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_2 , оскільки в зазначених документах ім`я позивача « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_2 ». Періоди роботи медиком з 01.01.1998 по 30.06.2000, з 01.03.2001 по 29.05.2001, з 08.06.2001 по 31.01.2003, з 02.08.2004 по 10.04.2020 не підтверджено уточнюючою довідкою.
Позивачка, не погодившись з рішенням відповідача, звернулась до суду із позовом про його скасування, та зобов`язання зарахувати спірні періоди роботи та навчання до її спеціального стажу, призначити пенсію за вислугою років.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновків, що оскаржене позивачем рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області є протиправним та підлягає скасуванню. За висновками суду, трудовою книжкою позивачки підтверджено, що вона працювала на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, а тому, задля захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача зарахувати позивачці до її спеціального стажу спірні періоди роботи та навчання.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 51 Закону № 1788-ХІІ передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
За змістом статті 52 Закону № 1788-XII право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "е" статті 55.
Відповідно до пункту 2-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон № 1058- IV) особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення",пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення". 
Абзацами 1, 2 пункту 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій”) встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 “Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років” (в редакції від 14.08.2015) станом 11.10.2017 трудовий стаж працівника охорони здоров`я, що дає право для призначення пенсії за вислугу років, повинен складати з 1 квітня 2017 р. по 31 березня 2018 р. – не менше 26 років 6 місяців.
Пункт “е” статті 55 Закону № 1788-ХІІ до внесення змін Законом України № 213-VIII від 02.03.2015 був викладений в наступній редакції: “Право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку”.
В редакції від 28.12.2012 Постановою № 909 було передбачено, що пенсії за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я і соціального захисту призначаються при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років.
В подальшому до положень Закону № 1788-ХІІ було внесено зміни Законом № 213-VIII, а саме підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом “е” статті 55 Закону 1788-XII. Також Законом України від 24.12.2015 № 911-VIII “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за переліком, що затверджується у порядку який визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом “е” статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015) встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців.
До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися з 1 січня 1971 року.
Аналогічні положення містились в Постанові № 909 (в редакції від 22.12.2015). 
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 55 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними законами України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 № 213-VIII, “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України” від 24.12. 2015 № 911-VIII.
Конституційний Суд України у своєму рішенні вказав, зокрема, що положення статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 911-VI у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 55 років для осіб, зазначених у пункті “е” статті 55 Закону № 1788-XII, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1,3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України. 
Також, положення статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Таким чином, з 04.06.2019 відновила дію редакція статті 55 Закону № 1788-XII, яка була чинною до 01.04.2015 (у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII від 02.03.2015). А з моменту ухвалення рішення Конституційним Судом України № 2- р/2019 від 04.06.2019, відновлено право позивача на призначення пенсії за вислугою років як працівнику охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Статтею 62 Закону №1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. 
Відповідно до пункту 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Пунктом 3 Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця, який зобов`язаний здійснити виправлення у трудовій книжці у разі виявлення неправильного або неточного запису.
Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях до 1993 року визначався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка була затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 № 162, яка містить аналогічні приписи щодо обов`язку роботодавця на належне заповнення трудової книжки працівника.
Зміни записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові та дату народження проводяться адміністрацією за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорти, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, імені, по батькові та ін.) та з посиланням на номер та дату цих документів (пункт 2.12 Інструкції № 162).
Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, а тому, невідповідне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, що призводить до обмеження права належного соціального захисту громадянина. 
На позивача не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці. Неналежне оформлення трудової книжки не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивачки, які дають їй право на призначення пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця, у тому числі на навчальний заклад.
Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 120/1089/19, від 17 вересня 2024 року у справі № 440/4164/23.
Формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист (постанова Верховного Суду від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а).
Територіальний орган Пенсійного фонду може скористатись своїм правом перевірки даних трудової книжки позивача.
Постановою № 909 затверджено перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, до якого включена робота, зокрема на посаді вчителя в загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних і художніх школах, дитячих будинках, дитячих трудових виховно-трудових колоніях, дитячих приймальних пунктах і приймальниках-розподільниках для неповнолітніх, логопедичних пунктах і стаціонарах, школах-клініках.
Приміткою 2 Переліку № 909 визначено: робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.
Відповідно до п. "д" ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
На час навчання позивачки порядок визначення трудового стажу, який давав право на пенсію за віком регулювався постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 № 590 "Про затвердження положення про порядок призначення та виплати державних пенсій" (надалі - Порядок № 590).
Підпунктом "і" пункту 109 Порядку № 590 визначено, що крім роботи в якості робітника або службовця в загальний стаж роботи зараховується також навчання у вищих навчальних закладах, середніх спеціальних закладах (технікумах, педагогічних та медичних училищах і т. д.), партійних школах, совпартшколах, школах профрухів, на робфаках, перебування в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № К/9901/32308/18 погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що час навчання в навчальному закладі зараховуються до спеціального страхового стажу, який дає право на пенсію за вислугу років та на виплату при призначенні пенсії за віком грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій, станом на день її призначення.
Судом встановлено, що на підтвердження наявності необхідного стажу, який надає право на таку пенсію, позивачкою до УПФ України надано: диплом НОМЕР_1 від 05.03.1994 з додатками, згідно яких ОСОБА_1 , з 01.09.1991 вступила до Білгород-Дністровського медичного училища, яке закінчила 05.03.1994, за спеціальністю “акушерка” та трудову книжку серії НОМЕР_2 від 01.04.1994, з якої вбачається, що ОСОБА_3 (рос. – ОСОБА_4 працювала в системі охорони здоров`я після закінчення навчання, тобто з 01.04.1994.
Відтак, згідно записів з трудової книжки, позивачка у періоди: з 01.04.1994 по 29.05.2001 працювала в Ізмаільському пологовому будинку на посаді “акушерки” (запис 1-2). З 08.06.2001 по 31.01.2003 працювала в УВ ДУ “Дитячий затишок Карітас” на посаді “медсестри” (записи 3-5); з 02.08.2004 по 10.04.2020 працювала в КНП “Ізмаїльська міська центральна районна лікарня” Ізмаїльської міської ради на посаді “медсестри” лікувального відділення (записи 6-10). 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність певних недоліків оформлення трудової книжки та диплому про освіту позивача не спростовує факту наявності у неї страхового стажу у спірний період, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Оскільки частково загальний стаж позивачки зараховано по відомостях з Реєстру застрахованих осіб, а саме за 1998 рік, факт роботи позивачки у відповідності записів в трудовій книжці є належно підтвердженим.
Відтак, оскільки позивачка в період з з 01.09.1991 по 05.03.1994 навчалася у Білгород-Дністровському медичному училищі, за спеціальністю “акушерка”, то в силу приписів п. "д" ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII, період її навчання підлягає зарахуванню до її спеціального страхового стажу.
У рішенні, що оскаржується від 22.11.2024 №155950022440 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області вказало, що на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту “е” статті 55 Закону №1788-ХІІ спеціальний стаж ОСОБА_1 відсутній. При цьому, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 10.10.2017, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019 № 2-р/2019. 
Враховуючи, що позивачка звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років 18.11.2024 року, тобто після прийняття Конституційним Судом України зазначеного вище рішення, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повинно було застосовувати положення пункту “е” частини першої статті 55 Закону № 1788-ХІІ в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники охорони здоров`я при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що на день звернення із заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач мала достатній спеціальний стаж для призначення пенсії, оскільки такий перевищував необхідний мінімум у 25 років.
Згідно з вимогами частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.
Задоволення судом позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. 311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі №280/11572/24 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник 

суддя О.О. Круговий 

суддя Н.І. Малиш