Справа № 420/7995/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо незабезпечення ОСОБА_1 продовольчим забезпеченням за період з 24.02.2022 до 06.12.2025;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане продовольче забезпечення у розмірі добової норми вартості харчування одного військовослужбовця за період з 24.02.2022 до 06.12.2025.
Стислий виклад позиції позивача.
В обгрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначає, що у період з 26.11.2020 до 06.12.2025 він проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За твердженням позивача, при виключені зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач звернувся до відповідача із заявою від 15.12.2025 про виплату коштів у розмірі добової вартості харчування (компенсації за неотримане продовольче забезпечення) за період з 24.02.2022 до 06.12.2025.
Як вказує позивач, в період з 24.02.2022 до 31.07.2022 та з 16.06.2023 до 27.08.2025 позивачу не надавалось продовольче (котлове) забезпечення.
Позивач зазначає, що у неробочі, вихідні, святкові дні послуги харчування позивачу не надавались – відповідно, за неробочі, вихідні, святкові дні компенсація за харчування також не надавалась.
Позивач стверджує, що рапортів (заяв) про відмову від продовольчого (котлового) забезпечення протягом усього строку служби ним не було подано.
У позовній заяві зазначено, що виключення з продовольчого (котлового) забезпечення здійснювались виключно на підставі наказів керівника відповідача.
На переконання позивача, позиція відповідача щодо невиплати компенсації вартості харчування (компенсації за неотримане продовольче забезпечення) суперечить нормам законодавства України та порушує права позивача в сфері забезпечення військовослужбовців.
Стислий виклад заперечень відповідача.
ІНФОРМАЦІЯ_2 проти задоволення позовних вимог заперечує, вказує, що постановою Кабінету Міністрів України «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту» від 29.03.2002 №426 (з наступними змінами) передбачено можливість виплати військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу на їх бажання за рішенням командира військової частини грошової компенсації у розмірі вартості набору продуктів, який видається на приготування обіду.
За твердженням представника відповідача, пунктом 8 розділу І Порядку застосування Каталогу продуктів харчування, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 29.04.2020 №140 (в редакції наказу МОУ від 17.04.2024 №242) також передбачено, що виплата грошової компенсації замість харчування здійснюється у випадках, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 29.03.2002 №426.
Представник відповідача наголошує, що для набуття права на виплату компенсації має бути в наявності одночасна сукупність таких умов: особа має бути діючим військовослужбовцем (подання відповідної заяви після звільнення зі служби, в якості цивільної особи не передбачено законодавством); особа має бути військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу (водночас, позивач проходив службу на посадах офіцерського складу); військовослужбовець рядового, сержантського і старшинського складу мав під час проходження служби виявити бажання на отримання Компенсації шляхом подання рапорту (однак, позивач не подавав відповідний рапорт).
З урахуванням вищенаведеного, представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Процесуальні дії у справі.
Суд ухвалою від 07.04.2026 прийняв до розгляду позовну заяву, відкрив провадження у справі, вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України в електронній формі, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
З Довідки про проходження військової служби від 02.01.2026 №1/4/16 судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 у період, зокрема з 24.02.2022 до 06.12.2025.
Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 31.07.2022 №100, підполковника ОСОБА_1 зараховано на котлове забезпечення з 01.08.2022.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 15.06.2023 №188, ОСОБА_1 виключено з котлового забезпечення з 16.06.2023.
В подальшому, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 28.08.2025 №184 наказано зарахувати на продовольче забезпечення військовослужбовців окремих підрозділів територіальних центрів комплектування та ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до списку особового складу територіальних центру комплектування та соціальної підтримки, які перебувають на продовольчому забезпеченні в ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 перебував на продовольчому забезпечення з 28.08.2025.
Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 21.09.2025 №276 позивача виключено з продовольчого забезпечення з ІНФОРМАЦІЯ_6 з 22.09.2025.
В подальшому, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 28.09.2025 №284, ОСОБА_1 зараховано на продовольче забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_6 з 29.09.2025.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 18.10.2025 №306, ОСОБА_1 зараховано на продовольче забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_6 з 19.10.2025.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 06.12.2025 №358 підполковника ОСОБА_1 з 06.12.2025 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, направлено до нового місця служби, виключено з продовольчого забезпечення з ІНФОРМАЦІЯ_6 з 07.12.2025.
15 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою, в якій просив здійснити виплату коштів у розмірі добової вартості харчування за період з 24.02.2022 до 06.12.2025 та надати інформацію щодо періодів забезпечення позивача продовольчим забезпечення та інформації про норми добової вартості харчування за період з 24.02.2022 до 06.12.2025.
Листом від 22.12.2025 №4/1491 ІНФОРМАЦІЯ_2 надано позивачу копії наказів про зарахування та виключення з продовольчого забезпечення.
Вважаючи протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо незабезпечення ОСОБА_1 продовольчим забезпеченням за період з 24.02.2022 до 06.12.2025, останній звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює та загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25 березня 1992 року (далі по тексту - Закон №2232-XII).
Згідно з пункту 1, 4 статті 2 Закону №2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно зі статтею 1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Приписами статті 2 Закону №2011-XII визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента від 10.12.2008 №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що виплата компенсації вартості неотриманого харчування позивачу не передбачена.
При цьому у відзиві відповідач посилається на Постанову Кабінету міністрів України від 29.03.2002 №426 та стверджує що виплата компенсації здійснюється в окремих передбачених постановою випадках військовослужбовцям рядового, сержантського і старшинського складу на їх бажання за рішенням командира військової частини.
Суд критично оцінює це твердження та зазначає, що за змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09 квітня 2014 року №111 «Питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період» установлено, що з 18 березня 2014 року військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.
Враховуючи наведене, позивач є військовослужбовцем та на нього поширюються всі права та пільги для військовослужбовців, зокрема, і право на виплату компенсації замість неотриманого продовольчого забезпечення.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 9-1 Закону №2011-ХІІ, продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
За приписами абзацу третього пункту 242 розділу XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Постановою Кабінету міністрів України від 29.03.2002 №426 затверджені норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту.
Відповідно до підпункту «р» пункту 1 Примітки до норми №1 загальновійськових норм харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань, за рахунок держави харчуванням військовослужбовці, особи рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, які залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України в районах проведення воєнних (бойових) дій, проведення антитерористичної операції, а також військовослужбовці, які залучені до здійснення заходів із правового режиму воєнного стану, приведення органів військового управління, військових частин, військових навчальних закладів, установ, організацій у найвищий ступінь бойової готовності.
Водночас, виплата грошової компенсації вартості продовольчого забезпечення (харчування) передбачена Положенням про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженим наказом Міністра оборони України від 09.12.2002 року №402, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.12.2002 року за №992/7280 (далі Положення №402).
Відповідно до пункту 1.10 Положення №402, військовослужбовці, які прибули у військову частину, зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини.
Атестат на продовольство є документом, який засвідчує, до якого числа і за якими нормами військовослужбовець або військова команда (підрозділ) забезпечені харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, повсякденним набором сухих продуктів).
Атестат дає право військовослужбовцю, військовій команді (підрозділу) на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування, або повсякденного набору сухих продуктів як на новому місці служби військовослужбовця, так і під час перебування у службовому відрядженні, у відпустці і на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.
Військовослужбовцям та іншим категоріям норми харчування видаються через відповідні їдальні або замість установлених норм харчування (основні й додаткові продукти) виплачується грошова компенсація у розмірі вартості цих норм.
Отже, підставою для виплати грошової компенсації вартості норм харчування є відповідний атестат.
З наявних матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебував на котловому забезпечення, зокрема, у періоди з 01.08.2022 до 16.06.2023, 28.08.2025 до 22.09.2025, 28.09.2025 до 06.12.2025.
Щодо інших періодів продовольчого забезпечення або незабезпечення в межах заявленого позивачем строку з 24.02.2022 до 06.12.2025 сторонами не надано жодного доказу, в тому числі сторонами в спростування або потвердження своїх тверджень не представлено для дослідження і оцінки продовольчого атестату позивача.
Суд зазначає, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя – з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19, що визначений у ст.77 КАС України обов`язок відповідача – суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
При цьому доказів звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 з рапортом про відмову від харчування під час проходження військової служби або виплату йому компенсації за неотримане продовольче забезпечення, суду також не надано, як і не надано доказів про зняття із продовольчого забезпечення або неповного забезпечення харчуванням позивача у вказаний період, не зазначено відповідних обставин.
Разом з тим, доказів того, що у вказані періоди проходження служби позивач був позбавлений або не отримував харчування у необхідному обсязі, останнім не надано. Отже, факту невиконання відповідачем норм харчування військовослужбовця судом не встановлено.
Суд критично оцінює посилання позивача на звернення до відповідача із заявою від 15.12.2025, оскільки вказану заяву подано вже після виключення позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до наказу від 06.12.2025 №358.
Матеріали позовної заяви не містять належних обґрунтувань порушень прав позивача в частині забезпечення його харчуванням під час проходження військової служби, доводи, в більшості, зводяться лише до цитування норм права без посилань на відповідні докази, зокрема, щодо звернення з відповідним рапортом про виплату грошової компенсації за неотримане харчування саме під час проходження військової служби.
Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст.139 КАС України, відсутні.
Керуючись ст. 2, 5, 6, 9, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дмитро БАБЕНКО

.