Провадження № 2/742/434/26 
Єдиний унікальний № 742/5281/25 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2026 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Фетісової Н.В., за участю секретаря судового засідання Шептун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , представник позивача – адвокат Луєнко Юрій Васильович до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
установив:
Позивач звернувся до суду, через електронний суд, з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовні вимоги мотивує тим, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики від 14 липня 2022 року, відповідно до якого відповідач взяв у позивача в борг (позику) готівкові кошти в сумі 100 000 грн. На підтвердження укладення цього договору позики та передання грошових коштів на його умовах була складена розписка від 14 липня 2022 року, яка не містить умов щодо строку повернення коштів (строку дії позики) та розміру процентів за користування позикою чи її безпроцентності. Відповідач умови договору позики не виконав, оскільки грошові кошти до цього часу не повернув. 27 березня 2024 року позивач через свого представника надіслав на адресу відповідача вимогу №24/2418/1 від 25 березня 2024 року про повернення грошових коштів як заборгованості за вищезазначеним договором позики. Цією вимогою позивач вимагав у відповідача, зокрема, невідкладно повернути грошові кошти за договором позики. Вказана вимога відповідачем одержана не була та повернулася з відміткою установи поштового зв`язку: «адресат відсутній за вказаною адресою». Будь-якої іншої своєї адреси місця проживання в України після укладення договорів позики відповідач позивачеві не повідомляв. Відтак, сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики на даний час складає 100 000 грн., що змусило позивача звернутися з відповідним позовом за захистом порушеного права до суду та просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 100 000 грн., а також пов`язані з розглядом справи судові витрати. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи: Витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції – 15 000, 00 грн.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 01 жовтня 2025 року дану справу передано на розгляд судді Фетісовій Н.В.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого засідання, яке було відкладено до 28 січня 2026 року.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 січня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, справу відкладено до 07.07.2026.
Позивач та її представник адвокат Луєнко Ю.В. в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно письмової заяви представника просили розгляд справи проводити без їх участі. Позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідач у судове засідання також не з`явився, через не вручення рекомендованого поштового відправлення, яке повернулось на адресу суду без вручення за адресою його місця реєстрації.
Відповідач повідомлялася про розгляд справи належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі на адресу його зареєстрованого місця проживання, проте поштові відправлення повернулись до суду з відміткою «адресат відсутній», що в силу положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним повідомленням про розгляд справи. Підстав для відкладення, нового повідомлення, немає.
Крім того, про судові засідання ОСОБА_2 повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Своїм правом на надання пояснень у судовому засіданні не скористався, про причини неявки не повідомляв. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. 
У зв`язку з цим суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що зазначений позов слід задовольнити з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.
Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Судом установлено, що 14 липня 2022 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100 000 гривень, терміном до 30.07.2022, про що ОСОБА_2 склав власноручно розписку та підписав її (а.с.7).
25 березня 2024 року адвокатом Луєнко Ю.В. на поштову адресу ОСОБА_2 було направлено вимогу про повернення грошових коштів за договором позики від 14.07.2022 в розмірі 100 000 грн., яка повернулась без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.8-11).
Отже, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ні в установлений договором термін, ні в подальшому.
Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України в їх зв`язку свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. При цьому, укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обов`язкове. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15, постанові від 18.01.2017 року у справі №6-2789цс16 та постанові Верховного Суду від 10.09.2018 року у справі №520/632/16-ц.
Виходячи з наведених вище норм матеріального права, визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст.1046 ЦК України. Таким чином, наявність у розписках визначеного обов`язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) дає можливість визначення правовідносин, що виникли між сторонами як з договору позики.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року в справі №752/19567/14-ц (провадження №61-10989св18), на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що: «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. […] У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов».
Подібні за змістом висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №759/5772/17-ц та від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц.
У постанові від 26.05.2021 у справі №405/8280/19 Верховний Суд зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Судом установлено, що 14 липня 2022 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100 000 гривень, терміном до 30 липня 2022 року. 
Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст розписки містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення певної грошової суми на користь позивача. Розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання (14.07.2022), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі (100 000 гривень) та зобов`язання щодо їх повернення – 30.07.2022.
Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Правовий аналіз ст. 545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий документ. Тобто наявність оригіналів документів у позивача може свідчити про наявність певних зобов`язань саме перед ним.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі №483/2085/16-ц (провадження №61-33184св18) вказано, що: «ст.545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку».
Так, письмова форма договору позики від 14 липня 2022 року, укладеного між позивачем, як позикодавцем, та відповідачем, як позичальником, оформленого борговою розпискою, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт укладення 14 липня 2022 року між позивачем та відповідачем договору позики, а також те, що відповідач у визначений договором позики строк не повернув суму позики, оскільки доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, тому вимоги позивача щодо стягнення позики в розмірі 100 000 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
У відповідності до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову позивачем заявлено вимогу майнового характеру, оскільки позовні вимоги задоволено, то з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 968,96 грн.
При цьому, суд враховує, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частини восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З матеріалів справи вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Луєнко Ю.В. надано лише: копію ордера на надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1082769 від 25 березня 2024 року; ордер на надання правничої допомоги серії СВ №1144349 від 30 вересня 2025 року; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №444 від 15 травня 2009 року, крім того, в позовній заві просить стягнути з відповідача судові витрати пов`язані з розглядом справи. Попередній (орієнтовний) розмір витрат, які позивач очікує понести на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції складає 15 000 грн. Проте суду не надано документальних доказів витрат, які позивач ОСОБА_1 сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи (договір, рахунки, тощо), відповідно у частині стягнення з позивача витрат на правничу допомогу слід відмовити.
Керуючись вищевикладеним, на підставі ст. ст.12, 13, 81, 246, 258-259, 263-265, 280-284, 352-355, п.п.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд,
ухвалив:
Позов  ОСОБА_1 , представник позивача – адвокат Луєнко Юрій Васильович до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 14 липня 2022 року у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 понесений судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.
В іншій частині позову – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду. Позивач, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Наталія ФЕТІСОВА