П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2026 року місто Київ 
справа № 760/13815/23
провадження № 22-ц/824/377/2026 

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача- Шкоріної О.І., суддів- Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М. за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р.

сторони:
позивач - Державна служба України з безпеки на транспорті 
відповідач- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Поповим Віталієм Олексійовичем, 
на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Усатової І.А., -
В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Державна служба України з безпеки на транспорті звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконно звільненого працівника у розмірі 39590,20 грн.
Позов обґрунтовано тим, що постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 420/8185/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті, а саме: визнано протиправними та скасовано накази від 08.12.2020 № 2050-к «Про звільнення ОСОБА_2 » від 14.12.2020 № 2094-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 08.12.2020 № 2050-к від 12.05.2021 № 591-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 08.12.2020 № 2050-к»; поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу державного контрою та нагляду за безпекою на автомобільному та міському електричному транспорті Управління Укртрансбезпеки в Одеській області з 13.05.2021; стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 по 16.11.2021 в сумі 39590,20 грн.
На виконання постанови П'ятого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021, Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику 23.11.2021 перераховано 39590,20 грн. з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 ОСОБА_1 був призначений головою Державної служби України з безпеки на транспорті.
Рішення щодо ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб'єкта призначення.
Зазначений наказ був предметом розгляду справи № 420/8185/21 та рішенням суду визнаний протиправним та скасований, що й слугувало підставою для поновлення ОСОБА_2 на посаді та виплати йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Позивач вважає, що тим самим ОСОБА_1 установі було завдано шкоду у розмірі 39390,20 грн.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.09.2024 позов задоволеною. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної служби України з безпеки на транспорті матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 39590,20 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Попов В.О. подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Апелянт зазначає про те, що суд першої інстанції не виконав вимоги ст.263 ЦПК України та ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення. Ухвалюючи рішення, суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, не застосував: 1) ч.2 ст.19 Конституції України; 2) ч.ч.2-3 ст.5, п.1, п.7 ст.8, ч.ч.1, 2, 6, 7 ст.9, п.2 ч.2, ч.3 ст.80, ст.ст. 81,82 Закону України «Про державну службу».
Зокрема, зазначає про те, що суд в порушення ч.ч.2-3 ст.5 Закону України «Про державну службу» застосував положення КЗпП про матеріальну відповідальність працівників, хоча питання матеріальної відповідальності державних службовців та посадових осіб винних у незаконному звільненні працівників врегульовані спеціальним законом - главою3 Закону України «Про державну службу».
Також суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неповно з'ясував всі обставини справи, не дослідив і не надав оцінки жодному доказу наданому відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти задоволення позовних вимог, які мають значення для правильного вирішення справи, при цьому висновки зроблені судом не відповідають фактичним обставинам справи.
Разом з тим, судом не враховано актуальні правові висновки Великої Палати Верховного Суду наведені у постановах від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 та від 12.12.2018 у справі № 734/3102/16-ц, а замість цього застосовано неактуальний (не останній) висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 200/22363/16-а. Крім того, суд першої інстанції застосував неактуальні для даних правовідносин Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постанову Пленуму Верховного Суду України від 02.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», які вочевидь не враховують зміни у законодавстві, які відбулись в Україні, зокрема, законодавче врегулювання питання матеріальної відповідальності державних службовців Законом України «Про державну службу».
Судом порушено юрисдикційну підсудність, адже питання притягнення до матеріальної відповідальності державних службовців мають вирішуватися адміністративним судом, про що зроблено правові висновки у постановах від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 та від 12.12.2018 у справі № 734/3102/16-ц.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Л.А. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18.09.2024 залишити без змін.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Попов В.О. просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
Представник Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Л.А. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Судом установлено, що постановою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 420/8185/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної служби України з безпеки на транспорті, а саме: - визнано протиправними та скасовано накази Державної служби України на транспорті від 08.12.2020 № 2050-к «Про звільнення ОСОБА_2 », від 14.12.2020 № 2094-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 08.12.20220 №2050-к» і від 12.05.2021 № 591-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті» від 08.12.2020 № 2050-к»; - поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу державного контролю та нагляду за безпекою на автомобільному та міському електричному транспорті Управління Укртрансбезпеки в Одеській області з 13.05.2021; - стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.05.2021 по 16.11.2021 в сумі 39590,20 грн..
На виконання постанови П'ятого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 420/8185/21, Державною службою України з безпеки на транспорті здійснено виплату незаконно звільненому працівнику 23.11.2021 перераховано 39590,20 грн. з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати.
Крім того, встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139 ОСОБА_1 призначено головою Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека).
Зі змісту наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 08.12.2020 № 2050-к «Про звільнення ОСОБА_2 » від 14.12.2020 № 2094-к «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 08.12.2020 № 2050-к» і від 12.05.2021 № 591-к» «Про внесення змін до наказу Державної служби України з безпеки на транспорті від 08.12.2020 № 2050-к» вбачається, що рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийнято та реалізовано ОСОБА_1 як керівником суб`єкта призначення.
Відповідно до платіжного доручення від 23.11.2021 № 1914 на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.11.2021 у справі № 420/8185/21 Укртрансбезпекою було перераховано ОСОБА_2 39590,20 грн. з урахуванням податків та зборів, що обов`язково утримуються із заробітної плати.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівника. Відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнаний незаконним та скасовано у судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA97v. UKRAINE № 19164/04, ЄСПЛ, від 21.10.2010).
Право на доступу до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч.1 ст.19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших, є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо іх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна ( невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Установлено, що ОСОБА_1 працював на посаді Голови Державної служби України з безпеки на транспорті за контрактом про проходження державної служби в період з 25.09.2020 по 15.09.2021, що підтверджується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139-р «Про призначення ОСОБА_1 Головою Державної служби України з безпеки на транспорті», наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 24.09.2020 № 1517-к «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 1139-р», розпорядженням Кабінету Міністрів України від 13.09.2021 №1080-р «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Голови Державної служби України з безпеки на транспорті», наказом Державної служби України з безпеки на транспорті від 15.09.2021 № 1576-к «Про оголошення розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.09.2021 № 1080-р».
Відповідно до Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 11.02.2015 № 103, Укртранспбезпека є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і коорденується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури, який реалізує політику з питань безпеки на наземному транспорті.
Абзацом першим частини першої статті четвертої Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що Міністерства та інші центральні органи виконавчої влади є юридичними особами публічного права.
Відповідно до ч.3 ст.19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» керівник центрального органу виконавчої влади та його заступники є державними службовцями.
Таким чином, ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді Голови Укратрансбезпеки, був державним службовцем, який діяв від імені державного органу та його діяльність відносилась до публічної служби (ст.1 Закону України «Про державну службу», п.17 ч.1 ст.4 КАС України).
При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16 виснувала, що «У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якщо охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Спори щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби (Правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 14 січня 2026 року у справі № 450/1711/23).
Предметом спору у цій справі є відшкодування збитків державному бюджету завданих шляхом звільнення працівника під час реалізації компетенції Голови Укртрансбезпеки ( як посадовою особою публічної служби).
Отже, такий спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, оскільки спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Поповим Віталієм Олексійовичем, задовольнити частково.
Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 червня 2024 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника - закрити.
Роз'яснити Державній службі України з безпеки на транспорті право на подачу до Київського апеляційного суду заяви про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд цієї справи, протягом десяти днів.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 9 липня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус