Справа № 643/17663/26
Провадження № 2-о/643/431/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2026   м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді: Новіченко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання: Штонди В.С.,
заявник: ОСОБА_1 ,
представник заявника: ОСОБА_2 ,
заінтересована особа: ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження матеріали справи
за заявою ОСОБА_1 
заінтересована особа ОСОБА_3 
про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - Заявниця) звернулася до Салтівського районного суду міста Харкова із заявою, відповідно до змісту якої просить суд видати обмежувальний припис строком на шість місяців щодо ОСОБА_3 , якому заборонити: 
- перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;
- вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги Заявниця посилається на те, що вона та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 вересня 2021 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після розірвання шлюбу заявниця та ОСОБА_3 продовжили спільно проживати у належній їм на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Водночас, за твердженнями Заявниці, ОСОБА_3 систематично порушує правила співжиття, зловживає алкогольними напоями, веде антисоціальний спосіб життя та вчиняє щодо неї психологічне і фізичне домашнє насильство.
Зазначене насильство, як вказує Заявниця, проявляється у систематичних погрозах її життю та здоров`ю, використанні нецензурної лексики та висловлювань образливого характеру, а також у неодноразовому застосуванні до неї фізичної сили. У зв`язку з такими обставинами Заявниця неодноразово протягом усього періоду спільного проживання зверталася до органів поліції, однак, незважаючи на вжиті заходи реагування, ОСОБА_3 належних висновків не зробив та продовжує вчиняти щодо неї домашнє насильство.
Заявниця також зазначає, що є особою з інвалідністю ІІ групи, а систематичне перебування ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння, його агресивна поведінка та конфліктні ситуації, під час яких він застосовує до неї фізичне насильство, негативно впливають на її психологічний стан та створюють несприятливі умови для неповнолітнього сина, який також є дитиною з інвалідністю.
Крім того, 05 серпня 2026 року щодо ОСОБА_3 було винесено терміновий заборонний припис строком до 07 серпня 2026 року. Однак, як зазначає Заявниця, останній належним чином вимог припису не виконує, встановленими заходами не обмежується та продовжує вчиняти щодо неї домашнє насильство.
Ухвалою від 17.08.2026 Салтівський районний суд міста Харкова прийняв заяву до розгляду та відкрив провадження у справі № 643/17663/26, судове засідання призначив на 18.06.2026.
У судовому засіданні 18.06.2026 Заявниця підтримала викладені у заяві обставини щодо вчинення ОСОБА_3 стосовно неї фізичного та психологічного насильства та наполягала на задоволенні поданої заяви. 
Представник Заявниці у судовому засіданні 18.06.2026 просив суд задовольнити подану заяву. 
Заінтересована особа у судовому засіданні 18.06.2026 заперечила факт вчинення нею фізичного та психологічного насильства щодо Заявниці. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Питання видачі обмежувального припису регулюється положеннями ЦПК України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII).
Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII передбачено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII).
Пунктом 2 ч. 1 ст. 24 Закону № 2229-VIII передбачено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема, обмежувальний припис стосовно кривдника.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII).
Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII).
Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.06.2022 у справі № 466/180/22.
Як на тому наголошено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 522/22472/21 видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
У п. п. 59, 60 постанови Верховного Суду від 06.08.2026 у справі № 755/16397/25 зазначено, що під час вирішення питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки щодо вчинення домашнього насильства має перевірити пропорційність втручання у права і свободи особи, враховуючи, що такі заходи пов`язані з її протиправною поведінкою. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають оцінювати всі обставини та докази у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а в разі безпідставності та недоведеності вимог заяви не допускати необґрунтованого обмеження прав.
Систематичність визначається з урахуванням кількості порушень правил співжиття протягом певного проміжку часу. Істотним є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про безрезультатність застосованих заходів впливу (постанови Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 та від 15 вересня 2025 року у справі № 607/21964/24).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
У постанові від 28 травня 2025 року у справі № 761/44907/24 Верховний Суд зазначив, що докази, які додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків для безпеки постраждалої особи, вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Докази мають стосуватися обґрунтованих побоювань, що особа (кривдник) здатна вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якій його формі: психологічній, фізичній, економічній тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого чи нелюдського поводження з боку заінтересованої особи щодо заявника, яке спричиняє сильні фізичні та душевні страждання, тривалості й систематичності протиправної поведінки кривдника, а також того, що кривдник не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії щодо заявника та не бажає змінювати свою поведінку, у зв`язку із чим існує ризик продовження таких дій і застосування обмежувального припису є обґрунтованим.
Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; документи, які засвідчують факт насильства та його наслідки; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; пояснення свідків.
У постанові Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 216/4309/21 зазначено, що докази мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.
В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства.
Домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка його вчиняє, маючи певну перевагу у своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, що полягає у заподіянні негативних для постраждалої особи наслідків, порушенні чи обмеженні її прав і свобод. Натомість виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, а й від суб`єктивних чинників, до яких належать уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту (постанова Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23).
Отже рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Таким чином незалежно від особи заявника та від того в чиїх інтересах він діє, суд зобов`язаний незалежно від наявності чи результатів кримінального провадження, а також від існування між сторонами житлового або іншого спору, здійснити незалежну і повну оцінку всіх установлених факторів небезпеки щодо кожного заявника. Така оцінка має охоплювати характер заявленої поведінки, відомості про тілесні ушкодження та погрози, попередні й очікувані контакти сторін, можливість доступу ймовірного кривдника до постраждалих осіб, вразливість і найкращі інтереси дітей, сприйняття ними події, імовірність продовження або повторення насильства та тяжкість ймовірних наслідків. Жодна із цих обставин окремо не є ні безумовною підставою для видачі припису, ні підставою для відмови в його видачі, а тому рішення суду має ґрунтуватися на оцінці сукупності обставин, факторів небезпеки і пропорційності конкретних обмежень підтвердженій небезпеці.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак в порушення вимог ст. 81 ЦПК України Заявницею не надано жодних доказів, які б підтверджували конкретні факти вчинення ОСОБА_3 щодо неї домашнього насильства, його характер, час, місце та обставини вчинення таких дій, а також наслідки, які настали або могли настати внаслідок відповідної поведінки. 
Зокрема, у матеріалах справи відсутні належні докази звернення Заявниці до органів поліції з приводу конкретних фактів домашнього насильства, документи про результати розгляду таких звернень, протоколи про адміністративні правопорушення, постанови у справах про адміністративні правопорушення, вироки або інші судові рішення, документи щодо притягнення заінтересованої особи до відповідальності, медичні документи щодо тілесних ушкоджень, висновки відповідних фахівців, фото-, відео- чи аудіоматеріали, заяви свідків або інші докази, які у своїй сукупності могли б підтверджувати викладені у заяві обставини.
Також Заявницею не конкретизовано, які саме факти насильницької поведінки мали місце безпосередньо перед її зверненням до суду, у чому саме вони полягали, коли саме відбувалися, чи були вони зафіксовані компетентними органами, та які саме обставини свідчать про реальну ймовірність продовження або повторного вчинення такого насильства.
Судом також досліджено наявний у матеріалах справи тимчасовий заборонний припис стосовно ОСОБА_3 , винесений 05 серпня 2026 року строком до 07 серпня 2026 року.
Разом із тим, сам по собі факт винесення уповноваженим працівником поліції тимчасового заборонного припису не може безумовно свідчити про доведеність усіх обставин, на які посилається Заявниця як на підставу для застосування судом обмежувального припису. Винесення такого припису є заходом реагування уповноваженого органу, що застосовується у порядку та з підстав, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», і за своєю правовою природою не є судовим рішенням, яким встановлено факт систематичного вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо Заявниці.
Наявність у матеріалах справи тимчасового заборонного припису підлягає оцінці судом нарівні з іншими доказами та не має наперед встановленої доказової сили. Сам факт його винесення не звільняє Заявницю від обов`язку довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами обставини, на які вона посилається, зокрема конкретні факти вчинення щодо неї фізичного, психологічного чи іншого виду домашнього насильства, їх характер, систематичність, наслідки, а також наявність ризику продовження чи повторного вчинення такого насильства. Крім того, на момент розгляду заяви суд має оцінити не лише факт його винесення у минулому, а й наявність актуальних та обґрунтованих підстав вважати, що існує реальний ризик продовження або повторного вчинення домашнього насильства, який потребує саме судового втручання шляхом застосування передбачених законом обмежень.
Таким чином, суд не заперечує доказового значення тимчасового заборонного припису, однак вважає, що він у сукупності з іншими матеріалами справи, за відсутності належних доказів конкретних фактів домашнього насильства та обґрунтованого ризику його продовження чи повторення, сам по собі не є достатньою правовою та фактичною підставою для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
Обмежувальний припис не є заходом покарання за сам факт конфлікту між особами, а його призначення полягає саме у превентивному захисті постраждалої особи за наявності встановлених судом обставин, які свідчать про вчинення домашнього насильства та відповідний ризик його продовження чи повторного вчинення.
Під час вирішення питання про застосування обмежувального припису суд має оцінити підстави для висновку про наявність домашнього насильства та ризику його продовження чи повторного вчинення, а докази мають стосуватися, зокрема, тривалості та системності протиправної поведінки, характеру насильницьких дій та наявності обґрунтованих побоювань щодо їх повторення.
У цій справі суд позбавлений можливості зробити такий висновок, оскільки наведені Заявницею твердження фактично залишилися непідтвердженими належними та допустимими доказами.
Зокрема, самі по собі твердження про неодноразові звернення до поліції не можуть бути ототожнені з доказами встановлення факту домашнього насильства. Для оцінки відповідних обставин необхідно встановити, чи дійсно такі звернення мали місце, з яких саме підстав вони здійснювалися, які рішення за ними приймалися, чи встановлювалися уповноваженими органами факти вчинення насильства та чи притягувалася заінтересована особа до відповідальності. Водночас у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19) вказано, що сам по собі факт звернення до органів Національної поліції може свідчити про наявність конфлікту між сторонами та не є достатнім підтвердженням вчинення домашнього насильства.
Аналогічно, посилання на перебування ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння саме по собі не доводить факту вчинення ним домашнього насильства щодо Заявниці та не свідчить автоматично про існування ризику його повторення. Для такого висновку необхідне встановлення причинно пов`язаних із цим конкретних насильницьких дій, їх систематичності, спрямованості та наслідків.
Водночас у матеріалах справи відсутні докази, які б у своїй сукупності підтверджували факт систематичного вчинення ОСОБА_3 щодо Заявниці фізичного чи психологічного домашнього насильства, а також наявність на момент розгляду справи реального ризику його продовження або повторного вчинення.
Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено, що існує загроза вчинення домашнього насильства по відношенню до Заявниці, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, як і відсутні докази того, що такі ризики є реальними, внаслідок чого у суду відсутні підстави для застосування до ОСОБА_3 обмежувального припису.
З огляду на суть обмежувального припису, як тимчасового заходу виконуючого захисну та запобіжну функцію, направленого на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях, а також те, що зібрані у справі докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відсутні.
Відповідно до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.
За таких обставин, суд вважає заявлені вимоги необґрунтованими та недоведеними, внаслідок чого відмовляє у їх задоволенні.
Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 141, 263-265, 268, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
1. Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.
2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
3. Заявниця: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).
4. Заінтересована особа: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено 18.08.2026 року.

Суддя           Н.В. Новіченко