Справа № 638/16974/20
Провадження № 2/638/3941/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді    Цвірюка Д.В., 
за участю секретаря   Рудської В.П.,
представника позивача  Пономаренко Т.І.,
відповідача     ОСОБА_1 ,
представника відповідача   ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, -
встановив:

Представник Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.08.2017 року по 31.10.2020 року у розмірі 36 414,88 грн., а також 3% річних у сумі 1717,72 грн., інфляційні витрати у сумі 2485,75 грн., а також судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання на підставі ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами. Зазначає, що відповідач не в повному обсязі сплачував вартість наданих послуг за період з 01.08.2017 року по 31.10.2020 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 36 414,88 грн., на яку у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України нараховано 3% річних та інфляційні витрати.
Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги вважає необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Так, вказує, що відповідач ОСОБА_1 ще 18.10.2012 року письмово відмовився від послуг теплопостачання за адресою свого проживання, надіслав на адресу позивача письмову заяву. Також зазначає, що договір на надання послуг теплопостачання ОСОБА_1 не укладав і не підписував. Крім того посилається на Постанову КМУ № 206 від 05.03.2022 року, згідно якої до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій) або тимчасово окупованих російською федерацією. Також посилається на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Після скасування заочного рішення суду у вказаній справі ухвалою суду від 19.11.2025 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. 
Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.
Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, вступне слово відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.
Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає різні підстави виникнення цивільних прав і обов`язків. Крім договорів і інших угод цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Так, згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-ІV та «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 року №630 позивач надає послуги з централізованого опалення та підігріву води для потреб гарячого водопостачання.
Згідно вимог п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 червня 2018 року № 2189-VIII (далі - Закон 2189) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства.
Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії, або до затверджених нормативів (норм) споживання.
У відповідності до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31 березня 2015 року №1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлені тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню КП «Харківські теплові мережі».
Відповідно до п.1 ч. 1 ст.10 Закону №2189-VIII ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.
Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 та користується наданими позивачем послугами з теплопостачання, у зв`язку з чим сторони перебувають у зобов`язальних відносинах та у них виникають відповідні цивільні права та обов`язки.
Відповідно до частини 1статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово - комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 вказаного Закону, споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Будинок АДРЕСА_2  оснащений єдиною централізованою системою опалення. Таким чином, позивачем виконано свої зобов`язання, щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач по справі зобов`язаний оплатити надані послуги. Така правова позиція викладена в ухвалах ВССУ від 20 листопада 2013 року по справі № 6-29503св13, від 17 вересня 2014 року по справі № 6-6707св14 та в ухвалі від 15 жовтня 2014 року по справі № 6-29394св14. 
Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по цивільній справі № 6-59цс/13, зазначено, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, якщо споживач фактично користувався ними.
З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг з надання централізованого опалення, та підігріву холодної води для гарячого водопостачання.
Згідно зі ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію, інші послуги) стягується, крім квартирної плати, по затвердженим у встановленому порядку тарифам.
Позивач виконує свої обов`язки та забезпечує надання відповідачу послуг з централізованого опалення, та підігріву холодної води для гарячого водопостачання, що підтверджено матеріалами справи.
Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідач не в повному обсязі виконував свої обов`язки, у зв`язку з чим у період з 01.08.2017 року по 31.10.2020 року включно утворилась заборгованість за надання послуг з теплопостачання перед позивачем, яка станом на дату подання заяви складає 36 414,88 грн, що підтверджується наданим позивачем розрахунком.
Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).
Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.
Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У зв`язку із простроченням відповідачем зобов`язання, позивачем нараховано 3% річних на суму заборгованості за період з 01.12.2017 року по 31.10.2020 року у розмірі 1717,72 грн., а також суму витрат від інфляції за той же період у розмірі 2485,75 грн.
Щодо доводів відповідача про те, що він не споживає послуги з теплопостачання у зв`язку з направленням на адресу КП «ХТМ» заяви про відмову від отримання послуг, суд зазначає наступне.
Згідно п. 6, 33, 37 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги повинні відповідати нормативній температурі повітря в приміщеннях квартири, за умови їх утеплення споживачами і виконання власником (балансоутримувачем) будинку та\або виконавцем заходів щодо утеплення місць загального користування будинку.
У разі неналежного надання або ненадання послуг виконавцем споживач повідомляє про це виконавця в усній формі, за допомогою телефонного зв`язку або у письмовій формі за адресами, які наведені в договорі. За результатами перевірки складається акт-претензія про неналежне надання послуг, який підписується споживачем і представником виконавця.
Пунктом 5 Порядку проведення перерахунку розміру плати за надання послуг з централізованого опалювання, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 року № 151 передбачено здійснення перерахунку нарахувань у разі невідповідності нормативної фактичної температури у житлових приміщеннях.
Всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України належних та достовірних доказів надання неякісних послуг з теплопостачання у спірний період відповідачем не надано.
Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від таких послуг.
Порядок передбачає звернення власників житлового будинку до постійно діючої міжвідомчої комісії створеної органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади, прийняття комісією рішення щодо відключення будинку, оформленого протоколом, надання комісією переліку організацій для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального теплопостачання, затвердження комісією акту відключення після закінчення робіт по відключенню будинку від мережі централізованого опалення. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.
Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 було внесено зміни до Порядку, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.
Отже, відключення споживачів від мережі централізованого опалення відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком процедури.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1192цс15.
Таким чином, оскільки відповідачем не дотримано визначеної Порядком процедури та не надано до суду акта встановленої форми, затвердженого комісією з розгляду питань, пов`язаних з відключенням споживачів від мереж центрального опалення, який є підставою для перегляду умов договору про надання комунальних послуг, суд дійшов висновку, що надана відповідачем заява не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 вересня 2019 року у справі 215/1724/16-ц.
Щодо посилання відповідача на пропуск строку позовної давності, суд зазначає наступне.
Так, положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно із ст.ст. 253, 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в якому пунктом 19 визначено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Разом з тим, 24.02.2022 строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».
В подальшому, відповідно до Указів Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і діє на даний час.
У свою чергу, пунктами 18, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон України №4434-ІХ від 14.05.2025 року «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким виключено пункт 19 «Прикінцевих та перехідних положень» щодо призупинення строків позовної давності, набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 04.09.2025 року.
Таким чином, у період з 02 квітня 2020 року по 04 вересня 2025 року строки позовної давності були зупинені.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення заборгованості за період з 01.08.2017 по 31.10.2020 року заявлені в межах строку позовної давності.
Крім того, суд критично оцінює доводи відповідача щодо застосування постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (у редакції постанови КМУ № 1405 від 29.12.2023), оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на помилковому тлумаченні положень зазначеного нормативно-правового акта.
Насамперед суд враховує, що предметом даного спору є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, яка утворилася до введення на території України воєнного стану, а саме за період до 23 лютого 2022 року включно. Позовні вимоги не містять вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої після 24 лютого 2022 року, тобто після початку збройної агресії російської федерації та введення воєнного стану.
Таким чином, сам по собі факт дії воєнного стану не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності відповідними обмеженнями, а предметом позову є виключно заборгованість, що сформувалася до 24.02.2022 року.
Отже, посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України № 206 є юридично неспроможним, оскільки зазначений нормативно-правовий акт не регулює спірні правовідносини, що виникли щодо заборгованості, сформованої до 24.02.2022 року, а відтак не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що 22.08.2019 року Дзержинським районним судом м. Харкова у справі 638/12532/19 було видано судовий наказ про стягнення з відповідача суми заборгованості за послуги з теплопостачання.
Виходячи з того, що наказне провадження є безспірним, тобто, у його порядку задовольняються тільки ті вимоги заявника, що мають безспірний характер, заперечення боржника проти вимог стягувача означає наявність спору про право та при цьому закон не зобов`язує перевіряти наявні матеріали справи, то відповідна заява боржника є єдиною підставою для скасування судового наказу.
Суд зазначає, що ухвала про скасування судового наказу є виключно процесуальним актом, який не вирішує спір між сторонами по суті та не підтверджує ані наявності, ані відсутності заборгованості, а лише засвідчує наявність спору про право, що унеможливлює розгляд заявлених вимог у наказному провадженні. Від так скасування судового наказу не позбавляє позивача права на судовий захист шляхом звернення до суду з позовом про стягнення відповідної заборгованості.
Водночас відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належного виконання зобов`язань перед позивачем, а також доказів, які б спростовували розрахунок заборгованості, наведений у позовній заяві. Факт існування заборгованості у визначеному позивачем розмірі, із урахуванням строків позовної давності, відповідачем не спростовано, як і не надано доказів, які б свідчили про наявність боргу в іншому розмірі або про його відсутність.
Отже, на підставі належним чином оцінених доказів суд, враховуючи вищевказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні та неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
На підставі викладеного, ст.ст. 256, 257, 267, 319, 322, 525, 526, 530, 625, 626 ЦК України, ст.ст.67, 151, 162 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», керуючись ст.ст.4, 10, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01.08.2017 року по 31.10.2020 року у розмірі 36 414 (тридцять шість тисяч чотириста чотирнадцять) гривень 88 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» 3% річних у розмірі 1717 (одна тисяча сімсот сімнадцять) гривень 72 копійки, а також інфляційні витрати у розмірі 2485 (дві тисячі чотириста вісімдесят п`ять) гривень 75 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2102,00 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Сторони:
позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі», ЄДРПОУ 31557119, МФО 351823, адреса: м.Харків, вул.Мефодіївська буд.11;
відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Головуючий суддя:         Д.В.Цвірюк