ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2026 року
м. Київ
справа № 296/5557/25
провадження № 61-7999св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дятел Володимир Іванович, на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 04 березня 2026 року у складі судді Пилипюк Л. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2026 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Борисюка Р. М., Галацевич О. М., і виходив з такого.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «УкрСиббанк», треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета споруОСОБА_2 , приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В. Я., про визнання недійсними договорів.
2. Позов обґрунтовано тим, що 22 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11173815000, за умовами якого банк надав позичальниці 58 000 доларів США для придбання квартири. 
3. На забезпечення виконання зобов`язань цього ж дня укладено договір іпотеки нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Сєтаком В. Я. за реєстровим № 9236, та договір поруки № 11173815000 з ОСОБА_2 .
4. Позивачка посилалася на те, що до укладення кредитного договору банк не надав їй окремого письмового повідомлення з повною, достовірною та своєчасною інформацією про умови кредитування й орієнтовну сукупну вартість кредиту, не розкрив тип процентної ставки, реальну процентну ставку, абсолютне значення подорожчання кредиту, вартість супутніх послуг, валютні ризики, методику визначення валютного курсу, строки та комісії, пов`язані з конвертацією валюти. На її думку, пункт 7.12 кредитного договору, який містить підтвердження отримання інформаційного листа, не замінює письмового підтвердження, передбаченого пунктами 2.4, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
5.  ОСОБА_1 також зазначала, що додаток № 1 до кредитного договору не містить деталізовано графіку здійснення платежів на погашення тіла кредиту, процентів, вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань, а відображає лише гранично допустиму заборгованість і дати платежів. Умови щодо процентної ставки, порядку її перегляду та сплати комісії за видачу кредиту в розмірі, еквівалентному 20 доларам США, вважала такими, що порушують законодавство про захист прав споживачів.
6. Стверджувала, що замовчування банком істотної інформації мало умисний характер, спонукало її укласти договори та є обманом у розумінні статті 230 ЦК України і нечесною підприємницькою практикою у розумінні статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». На підтвердження своїх доводів посилалася, зокрема, на довідки-розрахунки заборгованості станом на 24 жовтня 2016 року та інші письмові пояснення й розрахунки.
7. З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила: 
визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11173815000 від 22 червня 2007 року та додаток № 1 до нього, укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , у зв`язку з укладенням їх під впливом обману зі сторони банку та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді двостороннього повернення всього, отриманого на виконання кредитного договору; 
визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна від 22 червня 2007 року № 9236; 
визнати недійсним договір поруки № 11173815000 від 22 червня 2007 року, укладений з ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
8. Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 04 березня 2026 року відмовлено в задоволенні позову.
9. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитний договір укладений у письмовій формі, містить суму та валюту кредиту, строк повернення, розмір процентної ставки, мету кредитування, порядок виконання зобов`язань, додаток № 1 підписаний позичальницею. У пункті 7.12 договору вона підтвердила зрозумілість і справедливість умов та отримання до укладення договору інформаційного листа згідно з вимогами законодавства про захист прав споживачів.
10. Позивачка не довела вчинення банком умисних дій, спрямованих на введення її в оману, застосування процентної ставки, яка не відповідає умовам договору, або існування на момент укладення правочинів інших обставин, з якими закон пов`язує їх недійсність. Оскільки вимоги про недійсність іпотеки та поруки є похідними від вимоги щодо кредитного договору, у їх задоволенні також відмовлено. За необґрунтованості позову заяву банку про застосування позовної давності суд не вирішував.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
11. Постановою Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення 
12. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 04 березня 2026 року залишено без змін.
13. Апеляційний суд погодився з тим, що оспорюваний кредитний договір містить всі істотні умови, підписаний сторонами, а пункт 7.12 та графік погашення кредиту спростовують твердження про відсутність у позичальниці інформації щодо кредитування. Суд також послався на тривале виконання договору та доктрину заборони суперечливої поведінки.
Узагальнені доводи касаційної скарги
14. 11 червня 2026року  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дятел В. І., засобами поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою (надійшла до суду 15 червня 2026 року), в якій просить скасувати рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 04 березня 2026 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2026 року, справу направити на новий розгляд.
15. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанціїзастосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 739/1371/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 193/2092/16, від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц, від 21 вересня 2022 року у справі № 333/5693/16-ц, а також вказує, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, а також встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
16. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що пункт 7.12 кредитного договору не доводить фактичного надання банком належно оформленого і затвердженого документа з відповідною інформацією. Відсутність такого документа, а також неповнота графіку платежів, на думку заявниці, свідчать про порушення частин другої, четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пунктів 2.4, 2.5, 3.1 - 3.4, 3.8 Правил № 168.
17. Заявниця вказує, що банк приховав реальну вартість кредиту, не вказав тип процентної ставки й прозорий порядок її зміни, не розкрив валютні ризики і витрати на конвертацію валюти, а тому вчинив обман та застосував нечесну підприємницьку практику. 
18. Вказує, що суди не надали оцінки довідкам-розрахункам заборгованості станом на 24 жовтня 2016 року, письмовому документу «Доповідь (дебати)», доводам про відмінність підпису на заяві про надання кредиту.
19. Також заявниця заперечує висновок про те, що вона протягом 19 років не оспорювала договору, оскільки 08 лютого 2017 року подала зустрічний позов з вимогою про недійсність кредитного договору у справі № 296/9223/16, який було залишено без розгляду. Вважає помилковими посилання судів на преюдиційність обставин, встановлених у справі № 296/9223/16.
20. Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21. Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 296/5557/25 за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
22. 25 червня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
23. 02 липня 2026 року АТ «УкрСиббанк», від імені якого діє адвокат Лізуненко С. О., до Верховного Суду за допомогою засобів поштового зв`язку подало на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
24. Відзив на касаційну скаргу обґрунтований посиланням на те, що сторони погодили істотні умови договору, позичальниця власноруч його підписала, отримала кредит і тривалий час виконувала зобов`язання. Пункт 1.1 договору містить попередження про валютний ризик, пункт 7.12 - підтвердження отримання інформаційного листа, а заява про видачу кредиту - волевиявлення на одержання коштів у доларах США. Доказів введення позичальниці в оману, застосування нечесної підприємницької практики або сплати спірної комісії не надано.
25. Посилається, зокрема, на постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц, відповідно до якої саме по собі ненадання інформації не є достатньою підставою для недійсності кредитного договору, та на судові рішення у справі № 296/9223/16 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
26. Крім того у відзиві на касаційну скаргу банк заявив клопотання про закриття касаційного провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 396 ЦПК України, посилаючись на наявність висновків Верховного Суду у спірних правовідносин.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27. 22 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11173815000, відповідно до пункту 1.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 58 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 292 900 гривень за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язалась прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі.
28. Відповідно до пункту 1.2.2 кредитного договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком по кредиту, але в будь-якому разі не пізніше 22 червня 2028 року.
29. Пунктом 1.3.3 кредитного договору визначено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,5 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.
30. Сторони домовилися, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої обставини, передбаченої частиною першою пунктом 5.2 договору (пункт 1.3.2 кредитного договору).
31. Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту для особистих потреб позичальника, а саме: на придбання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
32. Відповідно до пункту 7.12 кредитного договору сторони домовилися вважати, що, уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов`язки з цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови договору, та що всі умови цього договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими стосовно себе, а також перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист, згідно з вимогами законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».
33. Додатком № 1 до кредитного договору є графік погашення кредиту
34. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня (22 червня 2007 року) між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я.
35. Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за кредитним договором № 11173815000 від 22 червня 2007 року та за договором про надання споживчого кредиту № 11173832000 від 22 червня 2007 року.
36. 22 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №11173815000, відповідно до умов якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався перед кредитором за невиконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі.
37. Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 13 лютого 2025 року задоволено позов АТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором №11173815000 від 22 червня 2007 року, встановлено розмір заборгованості за кредитним договором, в тому числі, досліджено правомірність, підстави й порядок розрахунку процентів за користування кредитом.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
38. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
39. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
40. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
41. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
42. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
43. Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом.
44. Відповідно до частин першої, другої, третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.
45. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
46. Згідно з частинами першою, другою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
47. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
48. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
49. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).
50. За частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
51. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
52. Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчує їх існування.
53. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
54. Відповідно до частин першої, другої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
55. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди).
56.  За частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
57. Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення правовідносин 22 червня 2007 року), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. 
58. Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення правовідносин 22 червня 2007 року) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. 
59. Пункти 2.4, 2.5 Правил № 168 покладали банк обов`язок отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з попередньою інформацією та розробити форму її надання, затверджену рішенням уповноваженого органу банку.
60. За пунктами 3.1, 3.2 Правил № 168 банк мав у кредитному договорі або додатку до нього надати детальний розпис сукупної вартості кредиту та графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів, вартості супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань за кожним платіжним періодом. Пункт 3.6 цих Правил забороняв установлювати платежі за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, спрямовані на встановлення, зміну чи припинення правовідносин, зокрема на укладення кредитного договору. За пунктом 3.8 Правил № 168 у разі надання кредиту в іноземній валюті банк зобов`язаний попередити споживача, що валютні ризики несе споживач, та надати інформацію про методику визначення валютного курсу, строки і комісії, пов`язані з конвертацією валюти.
61. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час виникнення правовідносин 22 червня 2007 року) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).
62. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну підприємницьку практику. Практика вважається такою, що вводить споживача в оману, якщо через надання неправдивої чи неповної інформації або ненадання необхідної інформації вона спонукає чи може спонукати споживача погодитися на правочин, на який інакше він не погодився б. За частиною шостою цієї статті правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
63. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
64. Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
65. Такий правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13.
66. Ненадання чи надання неповної інформації про продукцію, товари, послуги не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки договір як правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом. Згідно із законом правочин завжди є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
67. Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 червня 2020 року у справі № 522/14440/15-ц (провадження № 61-38756св18), від 12 жовтня 2020 року у справі № 522/25959/15-ц (провадження № 61-9045св19).
68. Отже, інформаційне порушення, нечесна підприємницька практика та обман є різними юридичними підставами. Для визнання договору недійсним за статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачка мала довести, яку саме неправдиву, неповну або ненадану інформацію використано у підприємницькій практиці та як така практика спонукала чи могла спонукати її укласти правочин, на який вона інакше не погодилася б. Для застосування статті 230 ЦК України потрібно довести умисел банку введення в оману щодо істотних обставин.
69. Суди встановили, що кредитний договір і додаток № 1 підписані ОСОБА_1 . У договорі визначено суму й валюту кредиту, його цільове призначення, строк повернення до 22 червня 2028 року, процентну ставку 12,5 % річних протягом перших 30 календарних днів, порядок її подальшого перегляду та порядок погашення заборгованості.
70. Відповідно до пункту 7.12 кредитного договору позичальник своїм підписом засвідчив факт та згоду з умовами кредитного договору, підтвердив свої права та обов`язки і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови кредитного договору, а також, що всі умови кредитного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими стосовно нього, а також, що перед укладенням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».
71. Таким чином, зі змісту оспорюваних договорів, убачається, що при їх укладенні сторони погодили розмір процентної ставки, можливість її перегляду, графік погашення кредиту, розмір ануїтентних платежів та кінцевий термін повернення кредиту, з якими позичальник погодилась, засвідчивши це своїм підписом.
72. Отже, позивачці надана необхідна переддоговірна інформація, передбачена Законом України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 не зверталась до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення положень договору, не скористалася правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносила кошти на виконання кредитного зобов`язання відповідно до умов укладеного кредитного договору, що підтверджується випискою за кредитним договором.
73. Щодо валютного ризику необхідно зазначити, що пункт 3.8 Правил № 168 покладав на банк обов`язок попередити споживача, що цей ризик несе саме споживач, і надати інформацію про конвертацію валюти, що ним було зроблено під час укладення кредитного договору. Крім того, зміна курсу гривні по відношенню до іноземної валюти відповідно до кредитного договору стосується обох сторін. Позивачка могла передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, що має постійну тенденцію до зменшення по відношенню до іноземної валюти.
74. Таким чином, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали, що банк, перед укладанням оспорюваного кредитного договору, виконав вимоги, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів»та постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, тадійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.
75. У цій справі позивачка фактично ототожнила стверджувані порушення інформаційних вимог із нечесною підприємницькою практикою та обманом, однак не довела передбачених статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ознак практики, що вводить в оману, зокрема її впливу або можливого впливу на волевиявлення щодо укладення договору.
76. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
77. В постанові Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц викладено правовий висновок про те, що за змістом статті 230 ЦК України правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
78. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).
79. В постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
80. Встановивши, що позивачкою не надано належних доказів обману під час підписання кредитного договору з боку відповідача, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними кредитних договорів.
81. Отже, відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним за статтею 230 ЦК України. У зв`язку з цим похідні вимоги про недійсність договорів іпотеки та поруки також задоволенню не підлягають.
82. Посилання заявниці на відмінність підпису в заяві про надання кредиту не підтверджене належними доказами, зокрема не надано висновку експерта, а клопотання про проведення відповідної експертизи у судах попередніх інстанцій не заявлялося. За таких обставин касаційний суд не має підстав самостійно встановлювати справжність підпису або переоцінювати докази.
83. Отже, матеріали справи не містять належних і достатніх доказів умисного обману з боку банку або використання ним нечесної підприємницької практики, які є необхідними для застосування статті 230 ЦК України та статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».
84. Посилання суду першої та апеляційної інстанції на судові рішення у справі № 296/9223/16 не мають характер посилань преюдиційних обставин, оскільки такі посилання здійсненні в контексті вирішення спору між тими ж сторонами, проте суди попередніх інстанції не зазначали, що судові рішення мають преюдиційний характер для вказаної справи.
85. Постанови Верховного Суду у справах від 27 березня 2019 року № 739/1371/16-ц, від 15 квітня 2020 року № 489/3570/16-ц містять загальні висновки про обов`язок доведення обману, які враховано під час ухвалення судового рішення. 
86. Постанови Верховного Суду у справах від 03 квітня 2019 року № 193/2092/16-ц, від 21 вересня 2022 року № 333/5693/16-ц стосувалися оспорених умов про щодо сплати комісії а тому вказані висновки 
87. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать цим висновкам.
Щодо клопотання банку про закриття касаційного провадження
88. 02 липня 2026 року АТ «УкрСиббанк», від імені якого діє адвокат Лізуненко С. О. у відзиві на касаційну скаргу надійшло клопотання про закриття касаційного провадження, посилаючись на те, що правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які послався заявник як на підставу касаційного оскарження, сформульовані за інших фактичних обставин, а тому не стосуються правовідносин, які виникли у справі № 296/5557/25. 
89. Згідно з пунктами 3, 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося; після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
90. Саме по собі заперечення іншого учасника справи щодо подібності правовідносин або наявність певних відмінностей у суб`єктному складі чи фактичних обставинах справ, на які послався скаржник, не є достатньою підставою для закриття касаційного провадження, оскільки подібність правовідносин не означає їх повної фактичної тотожності та визначається насамперед за змістом спірних прав і обов`язків, характером правового регулювання та юридичним питанням, щодо якого сформульовано відповідний висновок Верховного Суду. Змістовий критерій є основним, тоді як суб`єктний та об`єктний критерії мають додаткове значення. 
91. Ухвалою Верховного Суду касаційне провадження відкрито, оскільки заявницяобґрунтовувала підстави касаційного оскарження судових рішень, передбачені не лише пунктом 1, а й пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.
92. Під час розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Дятел В. І., а тому клопотання АТ «УкрСиббанк», від імені якого діє адвокат Лізуненко С. О., про закриття касаційного провадження на підставі пунктів 3, 5 частини першої статті 396 ЦПК України є необґрунтованими та задоволенню не підлягає.
93. Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили характер спірних правовідносин, повно і всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну правову оцінку та правильно застосували норми матеріального права.
94. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
95. Доводи касаційної скарги зводяться переважно до незгоди із встановленими судами обставинами, переоцінки доказів та іншого тлумачення правової природи заявлених вимог, однак не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
96. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
97. Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, немає. Підстави для розподілу витрат, понесених у касаційному провадженні, відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Дятел Володимир Іванович, залишити без задоволення.
2. Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 04 березня 2026 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 18 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович