РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
14 вересня 2026 р.  Справа № 120/16288/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід Олени Степанівни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) 
до: Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Казьміра Вадима Олександровича (вул. Київська, 28/2, м. Могилів-Подільський, Вінницька обл., 24000) 
про: визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - позивач) з позовною заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Казьміра Вадима Олександровича (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №81624788 від 31.10.2025 про відмову в проведенні реєстраційних дій; зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до часток, що належать позивачам.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначають, що 28.10.2025 звернулись до відповідача із заявою про вчинення реєстраційних дій, а сам: здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 . Однак рішенням відповідача №81624788 від 31.10.2025 позивачам відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивачі звернулись до суду з даним позовом.
Ухвалою суду від 26.11.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
04.12.2025 за вх.№76281/25 позивачами надано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою від 10.12.2025 дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Суд зазначає, що ухвала суду про відкриття провадження доставлена через підсистему "Електронний суд" в електронний кабінет відповідача 11.12.2025.
Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, відтак суд, керуючись приписами КАС України, розглядає справу за наявними матеріалами.
Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.
Відповідно до свідоцтва про право власності від 05.05.1995, позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 .
Вищевказана квартира зареєстрована відділом приватизації Представництва Фонду держмайна України в м. Лисичанську на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності і записана у реєстрову книгу за №75.
Також на квартиру АДРЕСА_2 09.03.1995 видано технічний паспорт, який зареєстрований в Лисичанському БТІ за №1098.
Відповідно до записів в паспортах серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 місцем реєстрації позивачів є саме кв. АДРЕСА_2 .
Згідно з довідками від 25.07.2022 №533-7001366106 та №533-7001365811, виданими Вендичанською селищною радою Моглиів-Подільського району Вінницької області позивачі взяті на облік як внутрішньо переміщенні особи. 
28.10.2025 позивачами подано до відповідача заяву про про вчинення реєстраційних дій, а сам: здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором 28.10.2025 направлено запит №11-28/506 щодо отримання інформації стосовно реєстрації права власності на згадану квартиру.
Листом Лисичанської міської військової адміністрації на вказаний запит повідомлено, що до початку повномасштабної військової агресії російської федерації проти України 24.02.2022 Управління адміністративних поспут Лисичанської міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області як суб?єкт державної реєстрації надавало послути з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та здійснювало зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, сформованих після 01.01.2013. Обов?язки по зберіганню реєстраційних справ щодо об?єктів нерухомого майна, права на які виникли та зареєстровані до 01.01.2013, були покладені Лисичанською міською радою на Лисичанське комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації». Такі справи до 24.02.2022 оцифровані не були, зберігалися у приміщенні ЛКП «БТІ» у паперовій формі та до моменту окупації 03.07.2022 з міста Лисичанська евакуйовані не були. Станом на дату відповіді ЛКП «БТ» не релоковане та не провадить діяльність на території, підконтрольній Україні. Так само, архіви виконавчих органів Лисичанської міської ради залишись не евакуйованими та знаходяться станом на зараз на тимчасово окупованій території У зв?язку з вищезазначеним Лисичанська міська військова адміністрація не має можливості надати інформацію про наявність або відсутність державної реєстрації речових прав на об?єкт нерухомого майна - квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , та надати будь-яку інформацію про зазначений об?єкт нерухомості, зокрема власників та правовстановлюючі документи, оскільки на цей час відсутній доступ до відповідних джерел інформації через тимчасову окупацію населених пунктів Лисичанської міської територіальної громади Сіверськодонецького району Луганської області.
31.10.2025 відповідачем прийнято рішення №81624788 про відмову в проведенні реєстраційних дій, оскільки реєстратор встановив, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: при розгляді відповіді на запит державного реєстратора, встановлено, що документ підприємства бюро технічної інвентаризації не містить відомостей про зареєстроване або незареєстроване право власності на паперовому носії до 01.01.2013.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивачі звернулись до суду з цим позовом.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися i розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовано Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (далі - Закон №1952-IV), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. 
У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; реєстраційна дія - це державна реєстрація прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в Державному реєстрі прав, крім надання інформації з Державного реєстру прав (п. 1, 9 ч. 1 ст. 2 Закону №1952-IV).
Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV державній реєстрації підлягають:
1) право власності;
2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону;
3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва;
4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.
Згідно з п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Як установлено ч. 1, 2 ст. 18 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:
1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;
2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;
3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;
4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;
5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для залишення заяви без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);
6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав;
7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;
8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
Отже, встановлений алгоритм дій державного реєстратора спрямований на кінцевий результат - державну реєстрацію прав у Державному реєстрі.
За приписами ч. 8 ст. 18 Закону №1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
З аналізу наведених норм слідує, що речові права на нерухоме майно підлягають реєстрації лише у разі відповідності заявлених прав законодавству та поданим документам.
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Затвердженим постановою Кабінету Міністрів України Порядком №1127 (далі – Порядок №1127) визначено умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
За змістом п. 6, 8 Порядку №1127 передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. 
Державний реєстратор за умови відсутності підстав для неприйняття заяви за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє її в базі даних заяв окремо щодо кожного майна, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до п. 18 Порядку №1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.
П. 53 Порядку №1127 визначено, що у разі коли документ, що посвідчує набуття права власності або інших речових прав, похідних від права власності, реєстрацію яких було проведено до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, втрачено, пошкоджено чи зіпсовано, державна реєстрація такого права власності або іншого речового права, похідного від права власності, може бути проведена за бажанням заявника на підставі відомостей Державного земельного кадастру чи відповідно на підставі відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на підставі відомостей таких носіїв інформації.
Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованого права власності або інших речових прав, похідних від права власності, на підставі відповідних документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а у разі коли відповідна реєстрація проводилася виключно на паперових носіях інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи), ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації, - на таких носіях інформації, з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа.
Підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень визначені ч. 1 ст. 24 Закону №1952-IV. Такою підставою, зокрема, є те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Приписами ч. 2 ст. 24 Закону №1952-IV передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.
Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Згідно з п. 23 Порядку №1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.
Узагальнюючи вищенаведене, суд доходить висновку, що процедура державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є чітко врегульованою та спрямованою на забезпечення законності і прозорості у сфері обігу нерухомості. Державний реєстратор, як уповноважена особа, зобов`язаний не лише прийняти та зареєструвати заяву, а й перевірити подані документи на відповідність законодавству, встановити відсутність суперечностей між заявленими правами та вже зареєстрованими, а також визначити наявність чи відсутність підстав для відмови у державній реєстрації. Разом з тим законодавець прямо передбачив, що у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну чи припинення речових прав, державний реєстратор вправі відмовити у державній реєстрації. 
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
За змістом п. 6 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката.
Приписами п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV визначено, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Згідно із наведеною нормою державний реєстратор вправі запитувати лише ту інформацію, яка необхідна для реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року.
В ході розгляду справи судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 05.05.1995 та технічним паспортом від 09.03.1995, позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 (право також зареєстроване у реєстровій книзі за № 75, а паспорти громадян містять відповідні відмітки про реєстрацію місця проживання). 
Наразі позивачі є внутрішньо переміщеними особами. 
28.10.2025 позивачі звернулися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію речових прав на вказану квартиру. 
У межах розгляду заяви реєстратор направив запит до Лисичанської міської військової адміністрації. 
У відповіді повідомлено, що паперові реєстраційні справи та архіви Лисичанського комунального підприємства «БТІ» щодо об`єктів, права на які виникли до 01.01.2013, не були оцифровані, не евакуйовані до 03.07.2022 та залишилися на тимчасово окупованій території. Оскільки ЛКП «БТІ» не релоковане, надати інформацію про наявність чи відсутність державної реєстрації права власності фізично неможливо через відсутність доступу до архівів.
У зв`язку з цим 31.10.2025 державний реєстратор прийняв рішення № 81624788 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Підставою стало те, що подані документи та відповідь на запит не містять підтверджуючих відомостей з паперових носіїв БТІ про зареєстроване право власності до 01.01.2013, що унеможливлює встановлення набуття прав на нерухоме майно.
В контексті наведеного, суд зазначає наступне.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (у редакції станом на час розгляду справи), м. Лисичанськ з 03.07.2022 віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
Разом з цим, набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Суд звертає увагу на те, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Проте, запитувана державним реєстратором інформація у Лисичанської міської військової адміністрації не може бути надана у зв`язку із окупацією м. Лисичанськ. 
Разом з тим, позивачами для державної реєстрації права власності на нерухоме майно у реєстрі речових прав було подано державному реєстратору заяву із документами, які належним чином підтверджують їх право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Так, згідно свідоцтва про право власності на житло від 05.05.1995, за ОСОБА_1 та членами його сім`ї: ОСОБА_3 (дружина), ОСОБА_4 (дочка) та ОСОБА_5 (син), на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Також на зазначену квартиру 09.03.1995 видано технічний паспорт, який зареєстрований в Лисичанському БТІ за №1098. 
Як вже зазначалось судом, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Судом встановлено, що реєстрація права власності позивачів на згадане нерухоме майно було здійснено на підставі чинного на момент проведення такої реєстрації законодавства. У позивачів не існувало обов`язку щодо реєстрації права власності на квартиру у відповідному реєстрі речових прав до початку повномасштабної війни, а отже, відсутні підстави стверджувати про наявність їх вини, щодо не проведення такої реєстрації.
При цьому, ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Також, нормами ст. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 у справі №334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01.01.2013 придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що у спірних правовідносинах документ (свідоцтво про право власності на житло від 05.05.1995), що посвідчує набуття позивачами права власності на квартиру, свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013. Вказаний документ був долучений до пакету документів, з яким позивачі звертались до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. 
Суд зауважує, що неможливість отримання державним реєстратором відповіді на запит від Лисичанської міської військової адміністрації та підприємств БТІ через тимчасову окупацію м. Лисичанська і неевакуацію паперових архівів не може нести негативні наслідки для позивачів в даному випадку, позбавляти їх конституційного права власності та слугувати правомірною підставою для відмови у проведенні державної реєстрації.
Крім того, обов`язок державного реєстратора запитувати від органів влади, підприємств, установ та організацій інформацію, необхідну для державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01.01.2013, не є безумовними.
За змістом п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV такий обов`язок у державного реєстратора виникає лише в разі, якщо заявником не було подано документів, які місять інформацію, необхідну для державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.06.2026 по справі №200/5158/25.
З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що посилання відповідача на те, що подані документи не дають змоги встановити набуття права власності через відсутність відомостей на паперових носіях БТІ (у зв`язку з неможливістю отримання відповіді на запит з окупаційною територією м. Лисичанськ), є суто формальним підходом. Об`єктивна неможливість державних органів надати відповідь на запит через тимчасову окупацію не може ставитися в провину позивачам і позбавляти їх конституційного права власності та можливості зареєструвати його у Державному реєстрі речових прав. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п.36, від 01.07.2003 року, яке, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Відтак, приймаючи до уваги наведене, враховуючи завдання та принципи адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що рішення відповідача №81624788 від 31.10.2025 не відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, відповідно, є необґрунтованим та протиправним, отже позовні вимоги в частині його скасування підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до часток, що належать позивачам, то суд вказує таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. 
Водночас, згідно п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
З огляду на те, що перевірка документів та прийняття рішення про державну реєстрацію є виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями) державного реєстратора, суд не може підміняти його та самостійно вирішувати питання про проведення реєстрації. 
Невиконання реєстратором належної перевірки та формальний підхід до розгляду заяви позивачів свідчать про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачів від 28.10.2025 № 69639146 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При зверненні до суду з даним позовом кожним позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.
Таким чином, поверненню позивачам за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради підлягає сума у розмірі 605 грн 60 коп. (щодо кожного позивача).
Керуючись ст. 2, 6, 9, 73-78, 90, 139, 242, 243, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Казьміра Вадима Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Казьміра Вадима Олександровича №81624788 від 31.10.2025 про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28.10.2025 № 69639146 про проведення реєстраційних дій і прийняти рішення за результатами розгляду заяви, з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цього судового рішення.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради (код ЄДРПОУ 04051052) на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради (код ЄДРПОУ 04051052) на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 605 грн 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Інформація про учасників справи:

Позивачі: 
ОСОБА_1  ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідач: Державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Казьмір Вадим Олександрович (вул. Київська, 28/2, м. Могилів-Подільський, Вінницька обл., 24000)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.09.2026 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна