Справа № 155/2018/25 	Головуючий у 1 інстанції: Сметана В. М. 	
Провадження № 22-ц/802/878/26  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Киці С. І., 
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., 
секретар судового засідання Прядун Ю. В.,
з участю:
позивача ОСОБА_1 ,
законного представника позивача ОСОБА_2 ,
представника позивача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом законного представника ОСОБА_5 ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Волошин Сергій Анатолійович, про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_6 , поданою представником адвокатом Овсієнком Сергієм Анатолієвичем, на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 20 квітня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_5 , звернулися у грудні 2025 року в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Горохівського районного суду Волинської області від 10.02.2022 стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , як представника неповнолітньої ОСОБА_5 , відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 250 000 грн та відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_8 в сумі 2000 грн, щомісячно починаючи з 01.01.2021 до досягнення ОСОБА_5 18 років, а у випадку продовження нею навчання до закінчення навчання. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 250 000 грн. На виконанні Горохівського ВДВС у ЛРВО Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувають виконавчі провадження № 69744363, № 69744491, № 69746051 щодо примусового стягнення із ОСОБА_6 коштів для виконання вищезазначеного вироку. ОСОБА_6 систематично ухиляється від виконання судового рішення, не сплачує жодних коштів на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, ігнорує виклики та вимоги державного виконавця, не надає інформації про свої доходи чи майно та не здійснює жодних дій для добровільного погашення боргу за вчинені ним діяння. Відповідач ОСОБА_6 з метою уникнення відповідальності та приховування майна, уклав фіктивний договір дарування земельної ділянки, яка була його власністю, після вчинення злочину, але до остаточного набрання чинності вироку суду. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер: 0720887700:01:001:1388), укладений 08.07.2021 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , серія та номер договору 947, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волошиним С. А.; скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Волошина С. А., від 08.07.2021 №42890180 про державну реєстрацію права власності; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку кадастровий номер 0720887700:01:001:1388, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору дарування від 08.07.2021 № 947.
Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 20.04.2026 позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер: 0720887700:01:001:1388), укладений 08.07.2021 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , серія та номер договору: 947, що посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волошиним С. А. Скасовано рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Волошина С. А., Луцький районний нотаріальний округ, Волинська область від 08.07.2021 № 42890180 про державну реєстрацію права власності. Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на земельну ділянку кадастровий номер 0720887700:01:001:1388, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , проведену на підставі договору дарування від 08.07.2021 № 947. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн (по 605,60 грн з кожного).
Відповідач ОСОБА_6 через представника ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Скарга обґрунтована тим, що при ухваленні рішення суд порушив співвідношення принципів свободи договору та юридичної визначеності з доктриною фраудаторності правочинів, не зазначив конкретної норми права для визнання правочину фраудаторним і допустив розширене тлумачення норм права, якими обмежив принцип добросовісності та неприпустимості зловживання правом. Стверджує, що на час укладення правочину, що оспорюється, не існувало жодного рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості; не був учасником жодного виконавчого провадження і не мав статусу боржника; не існувало жодних законодавчих обмежень для укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення. На час укладення договору обвинувального вироку постановлено не було, відповідач свою вину заперечував (щодо окремих обставин визнавав частково), а тому вважався невинуватим, що виключало його умисел на незаконне уникнення звернення стягнення на майно як боржника. Оскільки таке майно було набуте відповідачем у законний спосіб, то він мав право розпоряджатися ним. Просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати. ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 адвокат Веремчук В. В. вимоги апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити. Позивачі, представник позивача ОСОБА_3 не визнали апеляційних скарг, просили відмовити у їх задоволенні.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачу ОСОБА_6 на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 2,819 га, кадастровий номер 0720887700:01:001:1388, яка розташована на території Терешківцівської сільської ради Горохівського району Волинської області, цільове призначення земельної ділянки – для особистого селянського господарства. На підставі розпорядження Горохівської райдержадміністрації від 03.10.2008 № 366 був виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД № 338614.
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 264901611 від 08.07.2021, земельна ділянка з кадастровим №0720887700:01:001:1388 перебуває з 08.01.2020 в оренді в ТОВ «Волинь Нова», строком на 10 років. Відомості щодо заборон відчужень відсутні. На даний час ця земельна ділянка перебуває у приватній власності відповідача ОСОБА_7 
Відповідач ОСОБА_6 передав безоплатно у власність відповідача ОСОБА_7 земельну ділянку площею 2,8190 гектари, кадастровий номер 0720887700:01:001:1388, згідно договору дарування земельної ділянки від 08.07.2021
Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 10.02.2022 у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 1 гривні; стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 250 000 грн; стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 250 000 грн; стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , яка діє в інтересах в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_8 в сумі 2000 грн щомісячно, починаючи з 01.01.2021 до досягнення нею вісімнадцяти років, а у випадку продовження нею навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення двадцяти трьох років. За цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину передбаченому ч.2 ст. 121 КК України та призначено цому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Постановою Верховного суду від 16.03.2023 вищезазначений вирок змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, призначено ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. В решті судові рішення залишено без змін. 
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно вимог ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За частинами першою, другою статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.  Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК, що, за правилами ст.215 цього кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебуватиу конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зважаючи на наведене, суди повинні звертати увагу на те, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року у справі №757/62043/18-ц.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року у справі № 381/2296/18 зроблено висновок, що «фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Такий висновок відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року, цивільна справа № 369/11268/16-ц, у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року у справі № 446/1942/19 (провадження № 61-16300св21) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».
Відповідач ОСОБА_6 08 липня 2021 року здійснив безоплатне відчуження належного йому нерухомого майна на користь близької йому особи (дочки ОСОБА_7 , зареєстрована та проживає разом із батьком по АДРЕСА_1 ) після пред`явлення позивачами (потерпілими у кримінальному провадженні) до нього цивільного позову в межах розгляду обвинувального акту щодо відповідача ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України. Цивільні позови пред`явлено під час підготовчого провадження у кримінальній справі, що підтверджено ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 13.04.2021 в справі № 155/486/21.
За змістом ухвали Горохівського районного суду Волинської області від 13.04.2021 про призначення судового розгляду в справі № 155/486/21 (якою прийнято до розгляду в межах кримінального провадження цивільні позови потерпілих) в підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_2 подала цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у розмірі 1 гривні та шкоди, яка була завдана смертю потерпілого ОСОБА_8 у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 01.01.2021 до досягнення ОСОБА_5 14 років. Окрім цього, потерпіла ОСОБА_2 як законний представник малолітньої ОСОБА_5 подала цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у розмірі 500 000 гривень та шкоди у зв`язку із втратою годувальника, а саме щомісячний платіж відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_8 у розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 01.01.2021 до досягнення ОСОБА_5 18 років, а у випадку продовження нею навчання до закінчення навчання, але не більше як до досягнення двадцяти трьох років. Потерпілий ОСОБА_1 подав цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням у розмірі 500 000 грн.
Відчуження земельної ділянки здійснено відповідачем ОСОБА_6 на користь дочки ОСОБА_7 , 08.07.2021 у період розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, після пред`явлення потерпілими цивільних позовів та до відкриття виконавчих проваджень Горохівським ВДВС у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України № 69744363, № 69744491, № 69746051 щодо примусового стягнення із ОСОБА_6 коштів для виконання вироку Горохівського районного суду Волинської області від 10.02.2022 в кримінальній справі № 155/486/21. З огляду на наведене, станом на час відкриття виконавчого провадження за ОСОБА_6 спірне нерухоме майно, що раніше належало йому на праві власності, не значилося.
Договір дарування земельної ділянки (кадастровий номер 0720887700:01:001:1388, площею 2,8190 га, що розташована на території Терешківської сільської ради Горохівського району Волинської області, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства) від 08.07.2021 є безоплатним відповідно до п.1.1 договору. Згідно п.п. 2.1, 2.2 договору ціна дару сторонами визначена у розмірі 67 315,87 грн, що відповідє нормативній грошоій оцінці такої ділянки. 
Судом взято до уваги той факт, що земельна ділянка продовжує перебувати у користуванні ТОВ «Волинь Нова» за договором оренди, що був укладений між відповідачем ОСОБА_6 та ТОВ «Волинь Нова» строком на 10 років (№ 1388 від 20.05.2019, дата реєстрації права користування: 08.01.2020). При цьому доказів внесення змін до договору оренди, у тому числі в частині даних про орендодавця, матеріали справи не містять, а у день реєстрації права власності за ОСОБА_7 така інформація щодо договору оренди внесена не була.
Вищевказані обставини свідчать про укладення між відповідачами спірного правочину з наміром виникнення у сторін юридичних прав та обов`язків щодо майна для створення позивачам перешкод у задоволенні їх законного майнового інтересу чи реалізації ними майнових прав на таке майно (звернення стягнення на майно для відшкодування моральної шкоди).
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). (постанова Верховного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17).
Зважаючи на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як сторони вищевказаного правочину очікували та спрямовували своє волевиявлення на виникнення у них прав та обов`язків, які у подальшому перешкодили позивачам реалізувати їхні майнові права, законні інтереси щодо майна, яке є об`єктом такого правочину, то недобросовісність поведінки відчужувача майна – ОСОБА_6 під час укладення такого правочину проявилася у зловживанні належними йому майновими правами (правом розпорядження), та, як наслідок, - у порушенні майнових прав інших осіб (потерпілих), що саме по собі суперечить положенням ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України. Відтак, оскільки зміст такого фраудаторного правочину прямо суперечить вищевказаним положенням ЦК України, в силу ч. 1 ст. 203 цього Кодексу існують підстави стверджувати про недодержання загальних вимог, необхідних для чинності правочину.
Доводи апеляційної скарги в частині недоведеності фіктивності правочину, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки існування обставин, що дають підстави посилатись на ст.ст. 203 і 215 ЦК України є достатнім для визнання спірних договорів недійсними. Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного суду від 12.04.2023 в справі № 161/12564/21, Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 в справі № 916/379/23.
Метою оспорювання правочину є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (відновлення становища, яке існувало до порушення). 
З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
У спірних правовідносинах та за встановлених обставин справи позивачі обрали такий спосіб захисту своїх прав як оспорювання правочину і скасування рішення про державну реєстрацію права власності та державної реєстрації права власності за відповідачем ОСОБА_7 . Вимога про скасування рішення про державну реєстрацію у даному випадку є законним способом захисту, оскільки право власності виникає з моменту реєстрації і скасування реєстрації має наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6 , подану представником адвокатом Овсієнком Сергієм Анатолієвичем, залишити без задоволення.
Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 20 квітня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 липня 2026 року.

Головуючий - суддя

Судді