ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року 
м. Київ
справа №442/6463/20
провадження № 51-1814км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2026 року у кримінальному провадженні № 12020140110000858 за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області вироком від 22 жовтня 2025 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Частково задовольнив цивільний позов ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , стягнув: із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 43 300 грн та 500 000 грн відшкодування матеріальної і моральної шкоди відповідно та на користь ОСОБА_9 500 000 грн відшкодування моральної шкоди.
Також суд вирішив питання щодо строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні. 
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 26 травня 2020 року приблизно о 22:00, будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за місцем свого фактичного проживання у будинку АДРЕСА_1 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклого побутового конфлікту з ОСОБА_10 , з яким спільно вживав спиртні напої, завдав численні удари руками та дерев`яною палицею в голову потерпілого. У результаті цих ударів останньому було спричинено тілесні ушкодження у вигляді крововиливів у м`які тканини обличчя, потилиці, орбіти, шиї, навколо обох очей, переломів верхньощелепних, виличних, носових, лобної та потиличної кісток, з травматичними субдуральними та субарахноїдальними крововиливами, крововиливами в речовину мозку, що ускладнилися розвитком набряку головного мозку, які в сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .
Львівський апеляційний суд ухвалою від 15 квітня 2026 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення інших учасників провадження 
Захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить скасувати постановлені щодо підзахисного судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
За твердженням захисника, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 не підтверджується сукупністю належних, допустимих та достатніх доказів. Крім того, не встановлено час, місце, спосіб і механізм заподіяння тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, а також безпосередньо особу, яка їх заподіяла.
Наголошує на тому, що суд не взяв до уваги докази, якими сторона захисту спростовувала версію обвинувачення.
Також вказує на безпідставному покладенні судом в основу вироку первинних показань потерпілої, які суперечать відомостям, зафіксованим на відеозаписі з камер спостереження. Зазначає, що суд відмовив у додатковому допиті потерпілої для усунення виявлених суперечностей.
Стверджує, що відеозапис із камер спостереження спростовує встановлені судом обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 та не підтверджує причетності засудженого до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. 
Окремо захисник заперечує допустимість та достовірність результатів, отриманих у ході проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 , через здійснення викриття працівника правоохоронного органу у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК. Вважає необґрунтованою відмову суду у задоволенні клопотання про отримання матеріалів НСРД у зазначеній справі. 
Також захисник звертає увагу на відсутність частини відеозапису з реєстратора, який до вилучення перебував у розпорядженні працівників поліції, та вважає, що ці обставини, а також доводи сторони захисту про можливе штучне створення доказів не були належним чином перевірені судом. Вказує й на необґрунтоване відхилення клопотань про проведення додаткової експертизи для встановлення часу видалення відеозаписів та повторний допит експерта, а також неприведення експерта до присяги як це передбачено ч. 1 ст. 356 КПК.
Крім того, не погоджується і з висновком суду про перебування ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина не підтверджена належними доказами.
Ставить під сумнів висновки судів щодо знаряддя заподіяння тілесних ушкоджень та доказового значення виявлених слідів крові. Зазначає, що механізм заподіяння ушкоджень ручкою від швабри не перевірявся експертним шляхом, а наявність слідів крові на окремих предметах могла бути зумовлена іншими обставинами, зокрема контактом присутніх із потерпілим під час надання йому допомоги.
Вказує, що апеляційний суд, незважаючи на відповідне клопотання сторони захисту, не здійснив повторного дослідження доказів, достовірність та зміст яких оспорювалися в апеляційній скарзі, не перевірив усіх її доводів.
Посилається також на порушення права на захист унаслідок відмови суду надати стороні захисту достатній час для підготовки до судових дебатів.
Також захисник вважає призначене ОСОБА_7 покарання надмірно суворим, посилаючись на відсутність установлених обставин, що обтяжують покарання, та неврахування даних про його особу й сімейний стан, зокрема перебування на його утриманні малолітніх дітей та батьків похилого віку.
У письмовому запереченні на касаційну скаргу захисника прокурор, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить скаргу залишити без задоволення, а постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення без зміни.
Позиції учасників судового провадження 

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 , навівши відповідні пояснення, підтримав подану касаційну скаргу. Засуджений ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу захисника.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила щодо задоволення касаційної скарги та просила постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду 

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, Суд дійшов висновку, що цю скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Отже, з урахуванням наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. 
Під час перевірки доводів, зазначених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Водночас касаційний суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
За змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Отже, Суд відхиляє доводи касаційної скарги, у яких захисник оспорює встановлені за результатами судового розгляду обставини та викладає власну версію подій, оскільки вони стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 указує, що сторона обвинувачення не довела належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. 
Верховний Суд, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів касаційної скарги і з урахуванням особливостей касаційного перегляду, про які зазначено вище, не погоджується з твердженнями захисника, зважаючи на таке. 
З матеріалів справи вбачається, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 КПК. 
Так, постановляючи вирок, місцевий суд урахував факт невизнання ОСОБА_7 своєї винуватості, оскільки, за його твердженням, потерпілого побили двоє чоловіків, яких він побачив через вікно поряд із ОСОБА_10 , який стояв на колінах на подвір`ї, а коли він відчинив двері, ці чоловіки втекли. Також зазначав, що під час конфлікту із ОСОБА_10 лише один раз рефлекторно вдарив його. Крім того, повідомляв про падіння ОСОБА_8 у ванній кімнаті та не заперечував факт вживання алкогольних напоїв у день події.
Водночас суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується сукупністю досліджених доказів, зокрема показаннями:
ОСОБА_8 (потерпілої), яка розповіла, що під час перебування в гостях та спільного вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_7 і її чоловіком виник конфлікт, після чого вони вийшли з будинку. Оскільки чоловіки тривалий час не поверталися, вона вийшла на подвір`я та побачила свого чоловіка в крові й із тілесними ушкодженнями. Також зазначила, що ОСОБА_7 затягнув її до будинку, почав топити у ванній, намагався зґвалтувати та зламав їй руку. Надалі ОСОБА_7 разом із сусідом занесли її чоловіка до будинку, після чого ОСОБА_7 та його дружина витирали кров із потерпілого та підлоги. Також вказала, що перед конфліктом її чоловік викликав таксі, маючи намір поїхати додому;
ОСОБА_9 (потерпілої, дочки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ), яка пояснила, що її матір повернулася додому побитою та заплаканою і розповіла, що чоловік, у якого вони перебували в гостях, бив її, топив у ванній та намагався зґвалтувати. Також зазначила, що ОСОБА_8 приїхала додому в чужому одязі;
ОСОБА_11 (свідка - дружини ОСОБА_7 ), яка пояснила, що ОСОБА_7 заніс ОСОБА_10 на плечах до будинку, який був весь брудний та в крові, яку вона згодом змивала з підлоги;
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (свідків, таксистів). Зокрема, ОСОБА_12 підтвердив, що ОСОБА_10 телефонував йому та просив забрати його приблизно о 16:00, однак через зайнятість на виклик поїхав його батько. ОСОБА_13 , який зазначив, що, прибувши на виклик приблизно о 18:00, ОСОБА_7 сказав йому їхати геть;
ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 (свідків, які в день події перебували за місцем проживання ОСОБА_7 ). ОСОБА_14 , який повідомив, що ОСОБА_10 лежав на підлозі в коридорі, ОСОБА_16 говорив, що, зі слів потерпілого, він упав із черешні, яка росла на подвір`ї. Також зазначив, що потерпілий був брудний і мокрий, а швидку медичну допомогу не викликали, оскільки розраховували, що це зробить дружина потерпілого. ОСОБА_15 вказав, що потерпілий зашпортався та впав зі сходів, а ОСОБА_16 пояснив, що, прийшовши на виклик дружини ОСОБА_7 , побачив потерпілого, який лежав у коридорі та говорив, що впав із черешні, просив відвезти його додому. Крім того зауважив, що ОСОБА_7 та його дружина протирали потерпілого та зазначив, що, виходячи з будинку, зламав мітлу, яка потрапила йому під ноги;
ОСОБА_17 і ОСОБА_18 (свідків - брата та батька ОСОБА_7 ), які ствердили, що під час їх перебування в будинку бачили, як працівники поліції давали ОСОБА_7 пити горілку;
ОСОБА_19 (експерта, який склав висновки № 3635-Е та № 2176-Е), який пояснив, що йому вдалося відтворити наявні на відеореєстраторі відеозаписи. Наголосив, що якщо певний фрагмент відсутній, це означає відсутність відповідного запису. Також повідомив, що приблизно о 22:00 відеореєстратор зазнав форматування, був вимкнений, а новий запис розпочався приблизно о 23:00.
А також суд узяв до уваги письмові докази, серед яких: 
протокол обшуку від 27 травня 2020 року зі схемою та ілюстративною таблицею, згідно з яким за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено та вилучено предмети, одяг і взуття зі слідами речовини бурого кольору, а також відеореєстратор;
висновок експерта від 20 червня 2020 року № 153/2020, яким установлено, що причиною смерті ОСОБА_10 стала відкрита черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів у м`які тканини обличчя, орбіти, шиї, навколо обох очей, переломів верхньощелепних, виличних, носових, лобної кісток з травматичними субдуральними та субарахноїдальними крововиливами, крововиливами в речовину мозку, яка виникла при дії (удар) тупого(их) твердого(их) предмета(ів) в ділянку обличчя з достатньою для виникнення даного ушкодження силою, в термін до 3 годин до моменту смерті та має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя і перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті. Експерт також зазначив, що характер і локалізація виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень допускає можливість їх виникнення щонайменше внаслідок чотириразової ударної взаємодії;
висновки експертів № 774/2020-ім, № 778/2020-ім, № 779/2020-ім, № 780/2020-імз, № 776/2020-ім, № 805/2020-імз та № 772/2020-імз, згідно з якими кров потерпілого виявлено на одязі та взутті ОСОБА_7 , дерев`яній палиці, а також на численних предметах і поверхнях за місцем проживання засудженого;
висновок експерта від 27 травня 2020 року № 219, відповідно до якого у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді рани, синців, крововиливу та саден у різних ділянках голови, шиї, тулуба та кінцівок. Зазначені ушкодження могли утворитися за добу до моменту огляду, зокрема 26 травня 2020 року, внаслідок дії гострого предмета (рана) та твердого тупого предмета або твердих тупих предметів (синці, крововилив, садна). Виявлені тілесні ушкодження належать до легких тілесних ушкоджень;
висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 27 травня 2020 року № 181, згідно з яким 27 травня 2020 року о 03:06 ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, результат 3.16‰;
протоколи слідчих експериментів від 15 та 30 липня 2020 року, проведені за участю ОСОБА_7 , а також висновки експертів від 05 серпня 2020 року № 324 та № 325, якими виключено можливість виникнення в потерпілого, зокрема відкритої черепно-мозкової травми за продемонстрованих ОСОБА_7 у ході слідчих дій обставин, а саме падіння потерпілого зі сходів та удару об каміння чи цеглу;
висновки комп`ютерно-технічних експертиз № 3635-Е та № 2176-Е, за результатами яких відновлено відеозаписи з вилученого за місцем проживання ОСОБА_7 відеореєстратора. Дослідивши ці записи, суд установив, що о 14:18 ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та інші особи зайшли на подвір`я, а о 14:25 ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_16 зайшли до будинку, о 17:46 до будинку приїхало таксі, о 19:20 ОСОБА_7 виніс потерпілого з будинку та залишив його на подвір`ї, водночас на обличчі ОСОБА_10 наявні видимі тілесні ушкодження та кров, о 21:09 ОСОБА_7 заніс потерпілого до будинку, а о 21:15 його перенесли всередину будинку, о 22:34 прибула швидка медична допомога, а о 22:39 ОСОБА_10 винесли з будинку та помістили до автомобіля швидкої допомоги.
З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши і проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Суд відхилив показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , а також версії ОСОБА_7 щодо можливого падіння ОСОБА_10 з черешні чи зі сходів та заподіяння йому тілесних ушкоджень двома невідомими чоловіками, оскільки вони спростовувалася відеозаписами з камер спостереження, з яких вбачалося, що на момент винесення потерпілого з будинку він уже мав видимі тілесні ушкодження, а також висновком експерта, згідно з яким характер і локалізація виявлених у потерпілого ушкоджень свідчили про щонайменше чотири ударні впливи тупими твердими предметами, а черепно-мозкова травма не могла виникнути за описаних засудженим обставин. Крім того, суд також звернув увагу на непослідовність показань ОСОБА_7 та те, що версію про двох невідомих чоловіків він уперше висловив лише під час судового розгляду.
Критично суд оцінив і показання ОСОБА_16 щодо пошкодження ним мітли, або працівниками медичної допомоги, оскільки на її фрагментах було виявлено кров потерпілого. Так само суд не прийняв показання ОСОБА_17 і ОСОБА_18 про те, що працівники поліції примусово давали ОСОБА_7 алкоголь, оскільки ці твердження не підтверджувалися іншими доказами.
Також суд урахував поведінку ОСОБА_7 та свідків після події, зокрема те, що вони прибирали сліди крові, тривалий час не викликали екстрену медичну допомогу, а після госпіталізації потерпілого перенесли та сховали ковдру, на якій він лежав. Сукупність цих дій суд розцінив як намагання приховати вчинене.
Не є переконливими й доводи захисника про те, що висновок суду першої інстанції щодо можливого використання рушниці як знаряддя заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень ґрунтується виключно на припущенні.
Так, відповідно до висновку експерта № 777/2020-ім, кров, виявлена на рушниці, вилученій за місцем проживання засудженого, могла походити від потерпілого. Дійсно, у вироку міститься міркування суду про те, що виявлення на рушниці слідів крові потерпілого могло свідчити про її використання під час заподіяння йому тілесних ушкоджень.
Водночас суд не встановив, що тілесні ушкодження потерпілому були заподіяні саме цією рушницею, та не поклав зазначену обставину в основу висновку про винуватість ОСОБА_7 як самостійний чи визначальний доказ. Крім того, зі змісту формулювання обвинувачення вбачається, що тілесні ушкодження потерпілому були заподіяні ОСОБА_7 численними ударами руками та дерев`яною палицею.
Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, визнав їх правильними і належним чином умотивованими.
Крім того, з рішення апеляційного суду вбачається, що цей суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, навів ґрунтовні мотиви їх відхилення.
Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними, а доводи захисника - непереконливими, такими, що спростовуються наведеними вище дослідженими судом доказами, які є логічними, послідовними й узгоджуються між собою.
Усупереч твердженням захисника ОСОБА_6 установлені місцевим судом і перевірені судом апеляційної інстанції фактичні обставини кримінального провадження відповідають змісту тих обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, й визначені у ст. 91 КПК.
Так, одним із доказів, покладених судами в основу висновку про винуватість засудженого, є показання потерпілої ОСОБА_8 . 
Стосовно показань потерпілої
Захисник ОСОБА_6 наголошує на тому, що суд безпідставно поклав в основу вироку первинні показання потерпілої, які, на його думку, суперечать дослідженим відеозаписам, та необґрунтовано відмовив у її додатковому допиті для з`ясування цих суперечностей. 
Суд не погоджується із цими доводами захисту з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні 08 квітня 2021 року суд допитав потерпілу.
Надалі за клопотанням представника потерпілої ухвалою суду від 28 червня 2023 року було призначено комп`ютерно-технічну експертизу відеореєстратора, за результатами якої складено висновок від 11 листопада 2023 року № 3635-Е.
Після дослідження відеозаписів, отриманих за результатом наведеної вище експертизи, сторона захисту порушила питання про додатковий допит потерпілої, який було проведено 10 липня 2024 року.
Також представник потерпілої звернувся з клопотанням про проведення додаткового експертного дослідження, зокрема для з`ясування того, які файли відеозапису містилися на жорсткому диску відеореєстратора в період із 15:00 до 21:00 26 травня 2020 року, яке ухвалою суду було задоволено.
За результатами експертного дослідження складено висновок від 27 листопада 2024 року № 2176-Е. Після дослідження відповідних відеозаписів сторона захисту повторно порушила питання про додатковий допит потерпілої.
Так, вислухавши думки учасників судового провадження, зокрема представника потерпілої, який повідомив про виїзд ОСОБА_8 за кордон та неможливість точно пригадати обставини події, оскільки того дня вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння, а також прокурора, який зазначив, що сторона захисту вже мала можливість поставити потерпілій запитання після дослідження відеозаписів, суд відмовив у задоволенні клопотання захисника про допит потерпілої, зазначивши, що потерпіла вже була допитана судом, у тому числі додатково надавала пояснення під час дослідження відеозаписів, а тому необхідності в її черговому допиті суд не вбачав.
З матеріалів справи вбачається, що суд, оцінюючи показання потерпілої, установив, що в частині обставин перебування учасників події за місцем проживання ОСОБА_7 , спільного вживання алкогольних напоїв, наміру ОСОБА_10 залишити домоволодіння, виклику таксі, а також подальшого виявлення потерпілого у тяжкому стані, вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами.
Те, що під час подальшого судового розгляду представник потерпілої повідомив про неможливість пригадати ОСОБА_8 окремі обставини події через її перебування у стані алкогольного сп`яніння, не спростовувало раніше наданих потерпілою показань і не зобов`язувало суд відкинути їх у повному обсязі. 
Водночас висновок про винуватість ОСОБА_7 суд обґрунтував не тими відомостями щодо яких вона надалі не могла надати чітких пояснень, а тими обставинами, які узгоджувалися з іншими доказами, зокрема відеозаписами, отриманими за результатами проведених експертиз.
Отже, відмова суду в допиті потерпілої, з огляду на те, що сторона захисту брала участь у її попередніх допитах, мала можливість ставити їй запитання, не свідчить про обмеження права на захист, яке могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Стосовно відеозаписів з відеореєстратора, отриманих за результатами експертизи
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 стверджує, що відеозаписи, отримані за результатами експертних досліджень та безпосередньо переглянуті судом, спростовують обставини, інкриміновані ОСОБА_7 . Крім того, звертає увагу на відсутність на диску фрагмента відеозапису за період із 23:25:56 26 травня 2020 року до 00:10:54 27 травня 2020 року, що, на його думку, свідчить про видалення відповідних відеофайлів. Також посилається на те, що на відеозаписах не зафіксовано предмета, який, за версією обвинувачення, використовувався для заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, та не здійснення перевірки судом показань свідка ОСОБА_16 щодо пошкодження мітли.
Ці доводи захисника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Усупереч твердженням захисника ОСОБА_6 , зміст досліджених відеозаписів не спростовує причетності ОСОБА_7 до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Так, у ході їх дослідження суд установив, що до 19:20 ОСОБА_10 перебував у будинку, а коли ОСОБА_7 виніс його звідти, потерпілий уже мав видимі тілесні ушкодження обличчя, був у крові та не міг самостійно пересуватися. Надалі на відеозаписах зафіксовано переміщення потерпілого ОСОБА_7 , а о 21:09 - те, як останній заніс його до будинку на плечах. 
Відсутність на відеозаписах безпосередньої фіксації моменту спричинення ударів потерпілому не є свідченням того, що вони не завдавалися, оскільки відповідний епізод відеозаписами не охоплено. З цих самих підстав відсутність у кадрі дерев`яної палиці, швабри, мітли чи іншого предмета, на який посилається сторона захисту, не спростовує обвинувачення, відповідно до якого потерпілому були заподіяні численні удари руками та дерев`яною палицею. Вирішальним у цьому аспекті є не те, чи зафіксовано відповідний предмет на окремому фрагменті відеозапису, а те, чи підтверджуються встановлені судом обставини заподіяння тілесних ушкоджень.
Не спростовують висновків суду й посилання захисника на показання свідка ОСОБА_16 про те, що швабру було пошкоджено працівниками екстреної медичної допомоги, які наступили на неї під час винесення потерпілого з будинку. Наведена обставина могла пояснювати походження пошкоджень самої швабри, однак не виключала можливості її використання до цього під час заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.
Крім того, безпосереднє дослідження відеозаписів не встановило обставин, які б спростовували пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення або зумовлювало необхідність його зміни. У зв`язку із цим прокурор обвинувачення в порядку, передбаченому КПК, не змінював, а суд оцінив зміст відеозаписів у сукупності з іншими дослідженими доказами та врахував їх під час вирішення питання про доведеність винуватості засудженого в межах пред`явленого обвинувачення.
Щодо тверджень про можливе видалення частини відеозаписів, то з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 01 травня 2025 року захисник ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про призначення додаткової експертизи, у якому, серед іншого, вказував щодо відсутності на диску, що долучений експертом до висновку № 2176-Е, фрагменту відеозапису за період із 23:25:56 26 травня 2020 року до 00:10:54 27 травня 2020 року та просив установити дату та час видалення відеофайлів, відновлених під час проведення експертиз № 3635-Е та № 2176-Е.
Перед вирішенням цього клопотання у судовому засіданні 07 травня 2025 року суд допитав експерта, який пояснив, що за допомогою застосованого програмного забезпечення було виявлено та відновлено доступні на жорсткому диску відеофайли, інших файлів програмою не виявлено. Водночас експерт зазначив, що відсутність запису протягом певного проміжку часу могла бути зумовлена тим, що в цей момент камера була вимкнена.
Допитавши експерта та з`ясувавши зазначені обставини, суд відмовив у задоволенні клопотання захисника про проведення додаткової експертизи.
За таких обставин, відсутність фрагменту відеозапису про який вказує захисник у касаційній скарзі, не підтверджує його умисного видалення та не ставить під сумнів зміст відновлених відеозаписів, безпосередньо досліджених судом.
Не заслуговує на увагу і довід захисника про порушення судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 356 КПК під час допиту експерта.
Як убачається з технічного запису судового засідання від 07 травня 2025 року, перед початком допиту головуюча з`ясувала в експерта, чи відомо йому про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Експерт відповів ствердно та повідомив, що складав і підписував присягу експерта, яка міститься в матеріалах його особової справи.
Крім того, складені ним висновки містять відомості про попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку.
Таким чином, перед допитом суд переконався, що експерту відомі його процесуальні обов`язки та передбачена законом відповідальність за їх порушення.
Водночас захисник, посилаючись на недотримання судом установленої ст. 356 КПК процедури, не зазначає, яким чином наведені ним обставини вплинули або могли вплинути на зміст та достовірність пояснень експерта, результати судового розгляду чи можливість сторони захисту реалізувати свої процесуальні права. З матеріалів провадження також не вбачається, що сторона захисту була обмежена у можливості ставити експерту запитання та з`ясовувати обставини проведених ним досліджень.
Стосовно протоколів слідчих експериментів, проведених за участю засудженого, та висновків експертів
У касаційній скарзі захисник стверджує про безпідставність покладення судом протоколів слідчих експериментів, проведених за участю ОСОБА_7 , в основу висновку про доведеність його винуватості, оскільки ці слідчі дії проводилися під керівництвом ОСОБА_20 , стосовно якого було порушено кримінальне провадження за фактом вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК.
Ці доводи захисту колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 26 лютого 2024 року захисник ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про надання тимчасового доступу до матеріалів іншого кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК.
Клопотання захисник обґрунтовував тим, що матеріали зазначеного кримінального провадження, зокрема матеріали НСРД, могли мати значення для перевірки законності проведення слідчих дій у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 .
У судовому засіданні 10 травня 2024 року суд відмовив у задоволенні цього клопотання.
Колегія суддів зауважує, що факт здійснення кримінального провадження стосовно зазначеного працівника правоохоронного органу не свідчить про незаконність проведених у цьому кримінальному провадженні слідчих дій, фальсифікацію їх результатів чи недопустимість отриманих доказів.
Водночас захисник не навів конкретних відомостей, які б свідчили про те, що можлива неправомірна поведінка цього працівника була пов`язана саме з проведенням слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 або вплинула на зміст відомостей, зафіксованих у цих протоколах.
Крім того, колегія суддів зауважує, що результати слідчих експериментів не були єдиним доказом винуватості ОСОБА_7 , а відтворені ним у ході їх проведення власні версії механізму заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень були перевірені експертами та виключені, зокрема, в частині виникнення такого тілесного ушкодження, як відкрита черепно-мозкова травма, яка перебувала у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого.
Стосовно стану алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 .
У касаційній скарзі захисник стверджує, що суди не навели належних доказів, якими б підтверджувалось перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння.
Ці доводи є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду від 27 травня 2020 року в ОСОБА_7 встановлено стан алкогольного сп`яніння - 3,16 ‰.
Крім того, суд урахував показання осіб, які перебували разом із засудженим у день події та повідомляли про спільне вживання алкогольних напоїв ще до вчинення кримінального правопорушення. Ці відомості узгоджувалися й з іншими дослідженими судом доказами, зокрема відеозаписами, на яких зафіксовано характерну для такого стану ходу засудженого, а також принесення до будинку алкогольних напоїв.
Посилання захисника на вживання ОСОБА_7 алкоголю вже після прибуття працівників поліції не спростовує показань свідків про вживання засудженим алкогольних напоїв до події та результатів проведеного медичного огляду.
Стосовно доводів про порушення права на захист у зв`язку з ненаданням часу для підготовки до судових дебатів
Захисник указує про порушення права ОСОБА_7 на захист унаслідок необґрунтованого відхилення судом клопотання про оголошення перерви для надання достатнього часу для підготовки до виступу у судових дебатах.
Суд не погоджується із цим доводом з огляду на таке.
У судовому засіданні 22 вересня 2025 року після виступів прокурора та представника потерпілої, коли слово було надано стороні захисту, захисник заявив клопотання про оголошення перерви для підготовки до судових дебатів. Суд у його задоволенні відмовив, після чого захисник виступив у судових дебатах та виклав позицію сторони захисту.
Так, КПК не покладає на суд обов`язку оголошувати перерву перед судовими дебатами з метою надання сторонам часу для підготовки до них. Такий підхід узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 408/5225/19-к.
Під час вирішення питання про дотримання права на захист визначальним є те, чи мала сторона з огляду на конкретні обставини провадження достатню можливість підготуватися до виступу та реалізувати свої процесуальні права.
У цьому ж кримінальному провадженні сторона захисту завчасно знала про майбутній перехід до судових дебатів, захисник брав участь у тривалому судовому розгляді, був обізнаний зі змістом досліджених доказів, а клопотання про перерву заявив уже після початку судових дебатів та виступів інших учасників. Після відмови у його задоволенні захисник скористався наданим йому правом і виступив у дебатах.
Водночас у касаційній скарзі не наведено конкретних обставин, які захисник ОСОБА_6 через ненадання перерви був позбавлений можливості викласти у своїй промові, а також не зазначено, яким чином відмова суду перешкодила йому належно представити позицію сторони захисту.
За таких обставин відмова суду в оголошенні перерви для підготовки захисника до судових дебатів не свідчить про таке обмеження процесуальних можливостей сторони захисту, яке порушило право ОСОБА_7 на ефективний захист або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Посилання захисника на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 137/265/19, не спростовує наведеного. У цій справі ненадання стороні захисту достатнього часу для підготовки до дебатів було оцінено касаційним судом як порушення права на захист з урахуванням конкретних обставин відповідного кримінального провадження. 
Щодо доводів про порушення допущені апеляційним судом
Крім того, захисник ОСОБА_6 зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не дослідив повторно докази з урахуванням наведених у апеляційній скарзі доводів.
Ці доводи захисника є неспроможними у зв`язку з таким.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів справи, 16 березня 2026 року апеляційний суд розглянув заявлене захисником ОСОБА_6 клопотання про повторне дослідження доказів (т. 4, а. п. 34-35) та відмовив у його задоволенні, оскільки не встановив передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав для повторного дослідження доказів.
Сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу або факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції.
Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Отже, Верховний Суд відхиляє ці доводи захисту.
Стосовно суворості призначеного ОСОБА_7 покарання
Захисник стверджує, що суд не врахував обставин, що пом`якшують засудженому покарання внаслідок чого призначив ОСОБА_7 надто суворе покарання.
Ці доводи захисника колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, який розглядає кримінальне провадження по суті та повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
За правилами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, установлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії тяжкого, обставини та характер його вчинення, дані про особу засудженого, який винуватість не визнав, у вчиненому не розкаявся, посередньо характеризується за місцем проживання, є скарги від жителів села на агресивну поведінку та на утриманні має неповнолітню дитину. Крім того, місцевий суд не встановив обставин, які пом`якшують засудженому покарання, а вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння визнав обставиною, що його обтяжує. 
З урахуванням наведених вище обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією статті, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 8 років, тобто в розмірі, наближеному до мінімальної межі.
Верховний Суд вважає визначене місцевим судом засудженому й залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Перебування на утриманні ОСОБА_7 дітей та батьків похилого віку, на що посилається захисник у касаційній скарзі, не свідчить про необхідність призначення засудженому більш м`якого покарання. Ці дані характеризують сімейний стан ОСОБА_7 та підлягають оцінці в сукупності з усіма іншими обставинами, однак не мають переважного значення порівняно з тяжкістю вчиненого ним злочину, способом його вчинення та наслідками у вигляді смерті потерпілого.
Таким чином, підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через суворість немає.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку, що постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування або зміни судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Зважаючи на наведене вище, колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а постановлені стосовно ОСОБА_7 судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисникаОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 квітня 2026 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3