П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7717/25	

Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
Дата і місце ухвалення: 16.02.2026р., м. Миколаїв 

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів : Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

В С Т А Н О В И В :
В липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління державного нагляду (контролю) у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ 051270 від 30.07.2025р.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 16.02.2026р. з ухваленням по справі нового судового рішення – про задоволення її позову.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням позивача на те, що вона не є перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», у зв`язку з чим необґрунтованим є притягнення її до відповідальності на підставі абз.3 ч.1 ст.60 вказаного Закону. У даному випадку особу перевізника було встановлено відповідачем виключно на підставі відомостей про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вантажний автомобіль. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
До того ж, за твердженнями апелянта, матеріали адміністративної справи взагалі не підтверджують факту здійснення перевезення вантажу. Водночас, незважаючи на вказану обставину, водій ОСОБА_2 все одно пред`явив інспектору хоча і прострочену, але індивідуально – контрольну книжку водія, у якій перевізником зазначений ФОП Понкратов (син позивача). З посилання на практику Верховного Суду, апелянт зазначає, що інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Державна служба України з безпеки на транспорті подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. Відповідач зазначає, що під час перевірки у водія транспортного засобу не було жодних документів, які б підтверджували передачу вказаного транспортного засобу в законне користування іншим особам, а відповідно до положень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» вбачається, що документ, який засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, для автоперевізника є обов`язковим документом для здійснення перевезень вантажів. Отже, в посадових осіб Укртрансбезпеки не було підстав вважати в даних спірних правовідносинах когось іншим автомобільним перевізником, окрім позивача. До того ж, у разі передачі права користування транспортним засобом фізичній або юридичній особі, позивач повинен був звернутися до центру надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів за оформленням і видачею тимчасового реєстраційного документа на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом, як це передбачено положеннями пункту 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року №379. Отже, в даному випадку саме власника транспортного засобу, тобто позивача, слід вважати автомобільним перевізником оскільки вона не підтвердила жодними доказами, що транспортний засіб VOLKSWAGEN, номерний знак НОМЕР_1 , вибував з її законного використання, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду, зазначеним в постанові від 22.12.2021р. у справі №420/3371/21 та в постанові від 19.03.2020р. у справі №823/1199/17.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки VOLKSWAGEN, номерний знак НОМЕР_1 .
На підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) №000207 від 05.06.2025р. посадовими особами відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області 11.06.2025р. о 07 год. 30 хв. в м.Камянське (мостовий перехід через р.Дніпро з лівого на правий берез) проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі), під час якої було перевірено транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, номерний знак НОМЕР_1 , на предмет дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання внутрішніх перевезень вантажів.
За результатами перевірки складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №006732 від 11.06.2025р.
Актом перевірки зафіксовано порушення ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевізник не забезпечив виконання вимог цього Закону, а саме: відсутня товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, індивідуальна контрольна книжка водія або копія графіку змінності водіїв, посвідчення водія відповідної категорії, чим порушено вимоги ст.48 цього Закону та п.6.3 наказу МТЗУ №340 від 07.06.2010р.
Відповідальність за виявлене правопорушення передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
В акті перевірки зазначено, що водій транспортного засобу від підпису та пояснень відмовився.
Матеріали перевірки про порушення законодавства про автомобільний транспорт відділом державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області надіслано до відділу державного нагляду (контролю) у Миколаївській області.
04.08.2025р. відділом державного нагляду (контролю) у Миколаївській області направлено на адресу позивача повідомлення про дату і час розгляду справи про порушення абз.3. ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», яким ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи відбудеться у приміщенні Відділу за адресою: м.Миколаїв, вул.Космонавтів, 61, 03 липня 2025 року з 10:00 год. до 12:00 год. Зазначено, що у разі її неявки справа буде розглянута без її участі відповідно до п.27 Порядку.
Зазначене повідомлення позивачем отримано 26.06.2025р., що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
03.07.2025р. ОСОБА_1 подала до управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області письмові пояснення, в яких зазначила, що в акті перевірки не зазначено особу водія, без чого неможливо визначити особу перевізника. Автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб або зі слів водія. Просила вирішити питання про закриття справи на підставі п.19 Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженого постановою КМУ від 08.11.2006р. №1567.
03.07.2025р. в.о. начальника відділу державного нагляду (контролю) в Миколаївській області Державної служби України з безпеки на транспорті Р. Кіштулинець виніс постанову №ПШ 051270 про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн. на підставі абз.3. ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду про її скасування.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем до матеріалів справи не додано будь-яких доказів, що ОСОБА_1 не виступала перевізником, що транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, номерний знак НОМЕР_1 , на час перевірки перебував у володінні та користуванні іншої особи. Відтак, за висновками суду, позивач у спірних правовідносинах не довела суду, що вона не має статусу автомобільного перевізника та не може бути суб`єктом відповідальності абз.3. ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відмову в їх задоволенні виходячи з наступного.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001р. №2344-III (далі - Закон №2344-III).
Відповідно до ч.12 ст.6 Закону №2344-III державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Частинами 14, 17 статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р. (далі - Порядок №1567).
Пунктом 2 Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Пунктом 14 Порядку №1567 обумовлено, що рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Пунктом 15 Порядку № 1567 передбачено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; додержання вимог статей 53, 56, 57 і 59 Закону; додержання водієм вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення (ЄУТР) (далі - Європейська угода); відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів або перевезення організованих груп дітей за маршрутом, який виходить за межі населеного пункту та має протяжність понад 250 кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.
Виявлені під час рейдової перевірки (перевірки на дорозі) порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. (п.20 Порядку №1567)
Відповідно до статті 34 Закону №2344-ІІІ передбачені вимоги до автомобільного перевізника.
Автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» закріплено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону визначено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Таким чином, суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-IIІ є автомобільний перевізник.
Свої твердження про незаконність спірної постанови ОСОБА_1 як при зверненні до суду першої інстанції, так і в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилалася на те, що вона не є автомобільним перевізником, який може нести відповідальність відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу.
За неведених обставин, ключовим питанням в межах розгляду даної справи є встановлення факту наявності у позивача статусу автомобільного перевізника в розумінні Закону №2344-ІІІ.
Статтею 1 Закону №2344-III встановлено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Фізична особа, яка здійснює перевезення вантажів транспортним засобом, є автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
Для того, щоб визнати особу автомобільним перевізником, необхідно встановити такі обставини: у власності/користуванні особи є транспортний засіб; цей транспортний засіб перевозить вантаж або пасажирів; процес перевезення вантажу або пасажирів відбувається на оплатній основі або за власний кошт; автомобільний перевізник порушив законодавство про автомобільний транспорт.
Верховний Суд у постанові від 19.10.2023 року у справі №640/27759/21 зазначив, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Верховний Суд зауважив, що основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
У постанові від 14.11.2024р. по справі №440/8156/23 Верховний Суд зауважив, що «основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.
Натомість, нові докази, які подають заінтересовані особи, зокрема до суду, який розглядає відповідний спір, після визначення контролюючим органом належного перевізника та його притягнення до адміністративної відповідальності мають оцінюватися, на думку Верховного Суду, із розумною критикою та із чітким застосуванням критеріїв належності, допустимості, достовірності та достатності таких нових доказів, а також їх взаємозв`язку із документами, які були надані контролюючому органу в момент перевірки.
За висновком Верховного Суду у справі №640/27759/21 тільки такий підхід забезпечить дотримання принципу належного виконання учасниками спірних правовідносин вимог законодавства, яке регулює перевезення пасажирів та вантажів, та реалізацію принципу правової визначеності у спорах щодо встановлення дійсного автомобільного перевізника компетентним органом, який контролює дотримання державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.»
Колегія суддів при вирішенні даного спору враховує, що ні водієм транспортного засобу VOLKSWAGEN, номерний знак НОМЕР_1 , під час проведення рейдової перевірки, а ні ОСОБА_3 під час розгляду відповідачем справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, а також суду першої та апеляційної інстанцій не надано жодного належного доказу, з якого являлося б за можливе встановити, що належний їй транспортний засіб використовувався для здійснення перевезення вантажу іншою особою, як перевізником в розумінні Закону №2344-ІІІ.
Посилання позивача на фотокопію першої сторінки індивідуальної контрольної книжки водія ОСОБА_2 , яку, зі слів позивача, було надано останнім для перевірки під час складання акту перевірки ОАР № 006732 від 11.06.2025р. і у якій зазначено перевізником «ФОП ОСОБА_4 » суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки з неї беззаперечно неможливо встановити, що в ній йде мова про іншого перевізника, а не власне про позивача.
До того ж, ФОП ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання, зареєстрованим основним видом діяльності якого за КВЕД є 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах. Натомість, доказів наявності у її сина Понкратова статусу фізичної особи-підприємця матеріали справи не містять.
Що ж до посилань апелянта на недоведеність факту перевезення транспортним засобом VOLKSWAGEN, номерний знак НОМЕР_1 , вантажу станом на 11.06.2025р. о 07 год. 30 хв., то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки у письмових поясненнях від 03.07.2025р., наданих ОСОБА_1 відповідачу, вона не заперечувала вказану обставину.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про незаконність постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ОПШ 051270 від 30.07.2025р. та її скасування.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що дана справа у відповідності до п.3 ч.6 ст.12 КАС України, належить до категорії справ незначної складності, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.В. Бойко	
Судді	  	І.І. Тарновецький   О.А. Шевчук