Справа № 420/14591/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-Лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, рішень та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В :

До Одеського окружного адміністративного суду 20 травня 2026 року надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-Лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
- визнати протиправними дії Військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо неналежного проведення медичного обстеження під час проходження військово лікарської комісії та вчинення дій пов`язаних з визнанням придатності ОСОБА_1 до військової служби; 
- визнати протиправним та скасувати рішення Військово-лікарської комісії № 2 при ІНФОРМАЦІЯ_3 , проведене 09.03.2026, в частині визнання ОСОБА_1 придатним до військової служби; 
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ; 
- визнати протиправним та скасувати мобілізаційне розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до якого проведено призов ОСОБА_1 під час дії мобілізації, як придатного до військової служби; 
- визнати протиправним та скасувати пункт наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині), в частині зарахування солдата ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначення на посаду; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити солдата ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини. 
Адміністративний позов обґрунтовано наступним
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.03.2026 року він був примусово доставлений працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 до приміщення ТЦК та СП, незважаючи на те, що перебував на стадії оформлення відстрочки від призову у зв`язку із здійсненням постійного догляду за матір`ю, яка відповідно до висновку лікарсько-консультативної комісії потребує постійного стороннього догляду. Також позивач посилається на те, що у день затримання мав підвищену температуру тіла та прямував до сімейного лікаря.
На думку позивача, військово-лікарський огляд був проведений формально та з порушенням вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом МОУ №402. Позивач стверджує, що обов`язкові лабораторні, інструментальні та спеціалізовані медичні обстеження не проводилися, результати відповідних аналізів були відсутні, а висновок про придатність до військової служби прийнято без належного дослідження стану його здоров`я.
Позивач зазначає, що після мобілізації у нього були виявлені численні захворювання опорно-рухового апарату, серцево-судинної системи та хребта, підтверджені результатами стаціонарного лікування, магнітно-резонансної томографії та іншими медичними документами. На його переконання, ці захворювання мали бути враховані військово-лікарською комісією при визначенні ступеня придатності до військової служби відповідно до статей 39, 61 та 64 Розкладу хвороб, однак належного медичного обстеження проведено не було.
Крім того, позивач вказує, що на момент призову мав право на відстрочку від мобілізації відповідно до пункту 9 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки є єдиною особою, яка здійснює догляд за матір`ю, котра потребує постійного стороннього догляду. За твердженням позивача, можливості подати документи, що підтверджують право на відстрочку, йому не було надано.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач вважає, що рішення військово-лікарської комісії, мобілізаційне розпорядження та наказ про його призов на військову службу є протиправними, а наказ командира військової частини про зарахування до списків особового складу є похідним від незаконного призову та також підлягає скасуванню. На думку позивача, належним способом захисту його порушених прав є скасування відповідних рішень та зобов`язання військової частини виключити його зі списків особового складу. 
Відзив на позов ІНФОРМАЦІЯ_1 обґрунтовано наступним
Відповідач заперечує проти позову та зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_5 діяв у межах повноважень та відповідно до вимог Конституції України, Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядку проведення призову, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560, та Положення про військово-лікарську експертизу, затвердженого наказом МО України №402. Зазначає, що територіальні центри комплектування мають право здійснювати заходи оповіщення та призову незалежно від місця перебування військовозобов`язаного на військовому обліку, при цьому працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 не здійснюють незаконного затримання чи примусового утримання громадян.
Відповідач вказує, що 09.03.2026 року позивач був взятий на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_3 , направлений на військово-лікарську комісію, за результатами якої визнаний придатним до військової служби, що оформлено протоколом ВЛК від 09.03.2026 року. Станом на день призову у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про наявність у позивача права на відстрочку були відсутні, у зв`язку з чим його правомірно призвано на військову службу за мобілізацією та направлено до військової частини НОМЕР_1 , де він проходить військову службу.
Щодо доводів про незаконність висновку ВЛК відповідач зазначає, що медичний огляд проведено відповідно до вимог Положення №402, а визначення придатності до військової служби належить до дискреційних повноважень військово-лікарських комісій. При незгоді з висновком ВЛК позивач мав право звернутися із заявою про перегляд до ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_6 або до Центральної ВЛК, однак таким правом не скористався. Відповідач наголошує, що суд не вправі оцінювати медичні діагнози чи визначати придатність до військової служби, а може перевіряти лише дотримання процедури прийняття рішення ВЛК. Посилаючись на практику Верховного Суду, відповідач вважає, що недотримання позивачем передбаченої Положенням №402 процедури адміністративного оскарження висновку ВЛК є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Враховуючи викладене, відповідач вважає, що призов позивача, висновок військово-лікарської комісії, наказ про мобілізацію та направлення до військової частини прийняті правомірно, а підстав для задоволення позовних вимог не існує. 
Процесуальні дії
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25 травня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-Лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без руху, та надано позивачу 5-ти денний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали.
Заявою від 27 травня 2026 року позивач усунув недоліки.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 травня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на підставі ст.262 КАС України у межах строків, визначених ст.258 КАС України та з урахуванням встановлених сторонам строків для подання заяв по суті. 
Зазначеною ухвалою суду також витребувано з ІНФОРМАЦІЯ_7 та Військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_3 належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи ОСОБА_1 , повного пакету медичних документів, що стали підставою для винесення оскаржуваного рішення ВЛК №2 від 09.03.2026 року, Книги протоколів засідань ВЛК (витяг щодо позивача) за 09.03.2026, оскаржуваного мобілізаційного розпорядження (або повістки на відправку) з доказами його вручення позивачу, документів, що підтверджують процедуру призову та відправки позивача до військової частини, а також відомостей з бази даних «Оберіг» щодо облікового статусу позивача станом на березень 2026 року.
Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином засвідчені копії наказу командира (по стройовій частині) в частині зарахування солдата ОСОБА_1 до списків особового складу, поставлення на всі види забезпечення та призначення на посаду документів-підстав для такого зарахування (іменного списку, припису ТЦК тощо), а також довідку із зазначенням інформації, чи перебуває позивач у списках частини на момент надання відповіді та яку посаду обіймає.
Зобов`язано відповідачів надати витребувані судом документи у строк до 12 червня 2026 року до Одеського окружного адміністративного суду, розташованого за адресою: 65062, м. Одеса, Фонтанська дорога, 14.
10 червня 2026 року від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 до суду надійшов відзив з витребуваними судом доказами.
15 червня 2026 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.
Відповідач – Військова частина НОМЕР_1 до суду відзив та витребувані судом докази не подала. 
Станом на 13 липня 2026 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило. 
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалася позиція позивача та відповідача, відзив на позовну заяву, суд встановив наступні факти та обставини. 
Обставини справи встановлені судом 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , згідно інформації із Єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з 20.12.2001 року перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_1 ), як військовозобов`язаний другої категорії загального військового обліку солдатів і сержантів запасу, за військово обліковою спеціальністю « 999097». 
Взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_5 09.03.2026 року.
09.03.2026 року ОСОБА_1 отримав направлення на медичний огляд для визначення придатності до військової служби № НОМЕР_2 від 09.03.2026 року.
За результатами військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби у Збройних Силах України по ст 13в, 41в, 39в гр. ІІ (наказ МО України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ» №402 від 14.08.2008), відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Протокол №2026-0309-1344-4601-3 від 09.03.2026 року.
Згідно інформації із Єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів військовозобов`язаний ОСОБА_1 , станом на 09.03.2026 року, не мав відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
З метою комплектування ЗСУ військовозобов`язаний ОСОБА_1 призваний по мобілізації наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 від 09.03.2026 року №68 та 09.03.2026 року направлений до військової частини НОМЕР_1 для проходження служби в лавах Збройних Сил України. 
Згідно ІС « ІНФОРМАЦІЯ_10 », ОСОБА_1 , станом на дату розгляду справи має статус військовослужбовця.
Як зазначає позивач, на момент мобілізації він мав право на відстрочку від призову передбачену пунктом 9 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка потребує постійного стороннього нагляду, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 
Позивач вважаючи, що рішення військово-лікарської комісії, мобілізаційне розпорядження та наказ про його призов на військову службу є протиправними, а наказ командира військової частини про зарахування до списків особового складу є похідним від незаконного призову та також підлягає скасуванню. На думку позивача, належним способом захисту його порушених прав є скасування відповідних рішень та зобов`язання військової частини виключити його зі списків особового складу, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Джерела права та висновки суду 
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з частиною шостою статті 2 Закону №2232-XII одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 за №389-VІІІ (далі - Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Аналогічне визначення воєнного стану міститься і у статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі - Закон №1932-XII).
Також статтею 1 Закону №1932-XII передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Пунктами 1, 4 Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 передбачено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Президентом України постановлено: оголосити та провести загальну мобілізацію (далі мобілізація); мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва; мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом; призов військовозобов`язаних, резервістів та залучення транспортних засобів для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших військових формувань України здійснити в обсягах, визначених згідно з мобілізаційними планами.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженим Законом України від 24.02.2022 за №2102-ІХ), у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває станом на дату розгляду даної адміністративної справи.
Отже, на час виникнення спірних правовідносин та на дату прийняття рішення у цій справі на території України діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом №389-VIII. 
Статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-ХІІ (далі - Закон №3543) визначені правові підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
16.05.2024 Кабінетом Міністрів України Постанову №560 (набрала чинності 18.05.2024), якою затверджено "Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період" (далі - Порядок №560).
Як передбачено пунктом 1 Порядку №560, цей Порядок визначає, зокрема, процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Відповідно до пункту 56 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з пунктами 56, 57 Порядку №560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії.
Як передбачено пунктами 58, 60 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Отже, право на відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період реалізується шляхом подання на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки заяви за встановленою формою з доданими до неї документами, які підтверджують право на відстрочку.
У постанові Верховного Суду від 11.04.2024 у справі №520/7954/22 зазначено, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом, зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною в постановах від 22.05.2023 у справі №260/1851/22, від 18.01.2024 у справі №280/6033/22 та від 01.10.2024 у справі № 160/10728/23.
Позивач у позові вказує, що « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , на момент мобілізації мав право на відстрочку від призову передбачену пунктом 9 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю, яка потребує постійного стороннього нагляду, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи».
Отже, з огляду на зазначене, суд висновує, що на момент прийняття наказу від 09.03.2026 року щодо призову на військову службу під час загальної мобілізації, позивач можливістю реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та оформлення його у відповідний спосіб не скористався: заяву про надання відстрочки від призову на військову службу не подавав. У зв`язку з цим, позивач правомірно був включений до списків осіб, які підлягають призову на військову службу, відтак відсутні підстави для скасування оспорюваного наказу.
Суд також зауважує, що наявність у позивача, на його переконання, права на відстрочку не є безумовним свідченням того, що таке право особою буде реалізовано.
Заяв щодо відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або стосовно звільнення від призову на військову службу під час мобілізації від позивача не надходило, доказів протилежного позивачем не подано, а судом не встановлено.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує на протиправність дій щодо його затримання та доставки до ІНФОРМАЦІЯ_1 , водночас жодних доказів на підтвердження таких обставин суду не надано.
Щодо доводів позивача про те, що обов`язок перевірки наявності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації покладено на відповідача, суд зазначає, що право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації кореспондується з обов`язком військовозобов`язаного дотримуватися правил військового обліку. Натомість, фактичні обставини справи та правове регулювання спірних правовідносин дозволяють суду зробити висновок, що ОСОБА_1 не скористався можливістю реалізації права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та оформлення його у відповідний спосіб.
При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та звільнення з військової служби під час мобілізації є різними поняттями і ґрунтуються на положеннях різних інститутів військового права.
Відповідно до приписів Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 15.09.2022 року №280, зарахування до списків особового складу військової частини прибулого особового складу здійснюється наказом по стройовій частині у день їх прибуття до військової частини. Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини для військовослужбовців є іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.
Відповідно до абзацу 10 пункту «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154, формування команд поповнення та їх відправлення із збірних пунктів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки областей до військових частин покладено на районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
У матеріалах справи відсутні докази того, що на момент прийняття оскаржуваних наказів позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з наявністю відстрочки, оформленою у встановленому порядку, а тому у ІНФОРМАЦІЯ_4 не було законодавчо визначених підстав для нездійснення призову позивача для проходження військової служби під час мобілізації, а у військової частини НОМЕР_1 - для незарахування позивача до списків особового складу військової частини.
Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За приписами частини першої статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Зі змісту положень статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вбачається, що призову на військову службу під час мобілізації підлягають військовозобов`язані, які, з-поміж іншого, визнані придатними до військової служби за станом здоров`я відповідно до висновку військово-лікарської комісії.
Частина п`ята статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачає, що особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.
Питання медичного огляду регулюється розділом ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі - Положення №402, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пункт 1.1. Розділу І Положення №402 передбачає, що медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності, зокрема, до військової служби, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях у мирний та воєнний час.
Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення придатності, зокрема, до військової служби допризовників, призовників, військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти).
Медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням військового комісара ВЛК військових комісаріатів. Кожний військовозобов`язаний оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, окулістом, оториноларингологом, стоматологом, дерматологом, а за медичними показаннями і лікарями інших спеціальностей (пункт 3.1. Розділу ІІ Положення №402).
Після закінчення медичного обстеження під час мобілізації ВЛК виносить щодо військовозобов`язаного одну із таких постанов: "Придатний до військової служби"; "Тимчасово непридатний до військової служби (вказати дату повторного огляду)"; "Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку" (пункт 3.8. Розділу ІІ Положення №402).
Як вбачається з позову, позивач обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що під час призову позивача на військову службу за мобілізацією військово-лікарський огляд був проведений формально та з порушенням вимог Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом МОУ №402. Позивач стверджує, що обов`язкові лабораторні, інструментальні та спеціалізовані медичні обстеження не проводилися, результати відповідних аналізів були відсутні, а висновок про придатність до військової служби прийнято без належного дослідження стану його здоров`я. 
Отже, у спірних правовідносинах порушеним є право позивача на належну процедуру його призову на військову службу під час мобілізації.
Водночас з матеріалів справи вбачається, що 09.03.2026 року ОСОБА_1 отримав направлення на медичний огляд для визначення придатності до військової служби № НОМЕР_2 від 09.03.2026 року.
За результатами військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 визнаний придатним до військової служби у Збройних Силах України по ст 13в, 41в, 39в гр. ІІ (наказ МО України «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в ЗСУ» №402 від 14.08.2008), відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Протокол №2026-0309-1344-4601-3 від 09.03.2026 року.
Згідно інформації із Єдиного Державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів військовозобов`язаний ОСОБА_1 , станом на 09.03.2026 року, не мав відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
З метою комплектування ЗСУ військовозобов`язаний ОСОБА_1 призваний по мобілізації наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 від 09.03.2026 року №68 та 09.03.2026 року направлений до військової частини НОМЕР_1 для проходження служби в лавах Збройних Сил України. 
Таким чином, твердження позивача про призов без проходження військово-лікарської комісії спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Посилання позивача на те, що він фактично не проходив ВЛК добровільно, а був змушений до цього представниками ТЦК та СП, суд оцінює критично, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні статей 72– 77 КАС України. Самі по собі пояснення сторони без їх документального підтвердження або інших об`єктивних доказів не можуть бути покладені в основу висновку суду про протиправність дій суб`єкта владних повноважень.
Щодо доводів про нібито незаконне затримання та обмеження волі позивача, суд зазначає, що предметом даного адміністративного позову є правомірність призову на військову службу та видання відповідного наказу. Питання можливого перевищення службових повноважень, застосування фізичної сили або вчинення кримінальних правопорушень не входять до предмета доказування у цій справі та підлягають перевірці в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством. 
У матеріалах справи відсутні докази того, що на момент прийняття оскаржуваних наказів позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з наявністю відстрочки, оформленою у встановленому порядку, а тому у ІНФОРМАЦІЯ_1 не було законодавчо визначених підстав для нездійснення призову позивача для проходження військової служби під час мобілізації, а у військової частини НОМЕР_1 - для незарахування позивача до списків особового складу військової частини.
До того ж, факт непроходження позивачем належного медичного огляду під час його призову, як зазначає позивач, не є свідченням непридатності позивача до військової служби та не є підставою для звільнення позивача з військової служби відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка визначає виключний перелік таких підстав.
Також суд зазначає, що відповідно до п. 3 Розділу 1 (Порядок подання та розгляду звернень штатними ВАК) «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402, скарги на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних ВЛК подаються до штатних ВЛК. Штатні ВЛК перевіряють відповідність прийнятих позаштатними ВЛК постанов встановленому діагнозу та вимогам цього Положення, на підставі доданих до звернення оригіналів медичних документів або належним чином завірених їх копій.
Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови ВЛК районних (міських) ТЦК та СП подаються за підпорядкованістю до ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_11 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , обласних ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим. У разі незгоди громадянина з рішенням ВЛК при районному (міському) ТЦК та СП на підставі його заяви громадянин направляється для проходження ВЛК при обласному (Київському та Севастопольському міських) ТЦК та СП. 
Дії (бездіяльність), рішення, постанови, прийняті ВЛК обласних (Київського міського, ІНФОРМАЦІЯ_12 , ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, оскаржуються в штатних ВЛК або у судовому порядку. Дії (бездіяльність), рішення, прийняті за результатами розгляду звернень ВЛК регіону, оскаржуються в ЦВЛК. 
У разі визнання штатною ВЛК заяви чи скарги щодо перегляду (відміни, скасування) постанови ВЛК обґрунтованою, ВЛК штатної ВЛК переглядає оскаржувану постанову ВЛК або приймає рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК. 
Відповідно до положень п. 1.1, 3.1, 3.2, 3.4 Розділу II «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року №402, медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення, зокрема, ступеня придатності. до військової служби, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону, у мирний час та під час дії особливого періоду. Медичний огляд проводиться ВЛК з метою визначення, зокрема, придатності до військової служби військовозобов`язаних.
Медичний огляд військовозобов`язаних проводиться, зокрема, за рішенням керівників ТЦК та СП. Під час дії правового режиму воєнного стану кожний військовозобов`язаний оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, офтальмологом, оториноларингологом, а за медичними показаннями і лікарями інших спеціальностей.
Верховний Суд у постанові від 12.06.2020 у справі №810/5009/18 зазначив, що надання оцінки діагнозу позивача на предмет того, чи підпадає він під дію статей Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступень придатності до військової служби, виходить за межі судового розгляду. Питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є дискреційними повноваженнями військово-лікарських комісій, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу. 
Розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, суд вправі перевірити законність висновку ВЛК лише в межах дотримання процедури прийняття цього висновку. Однак суд не може здійснювати власну оцінку підставності прийняття певного висновку, оскільки як попередньо зазначалося, суди не є е є спеціалізованими установами в медичній сфері і тому оцінка підставності висновку ВЛК виходить за межі необхідного дослідження в контексті застосування норм матеріального права. Суд в межах розгляду справи не вправі надавати власну оцінку на предмет наявності підстав для визнання позивача таким, що не придатний до військової служби. 
Отже, у разі наявності сумніву щодо правильності висновку військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_13 , позивач мав право звернутись до регіональної або центральної ВЛК для перегляду відповідного висновку відповідно до Положення №402. 
Слід зазначити, що Верховний Суд в своєму рішенні від 26.02.2025 року у справі №600/3273/22-а зазначив про ненадання позивачем доказів на підтвердження звернення до регіональної ВЛК зі скаргою чи заявою щодо перегляду висновку та не надав доказів звернення зі скаргою до ЦВЛК. В зв`язку із цим, Суд дійшов висновку, що перевірка рішення ВЛК на предмет того, чи дотримані всі умови та критерії, передбачені Положенням № 402 при проведенні медичного огляду військового, належить до функцій ВЛК регіону чи ЦВЛК, а остаточного рішення, яке підлягає судовому оскарженню, з приводу придатності позивача до військової служби та встановлення причинного зв`язку захворювань, ВЛК регіону чи ЦВЛК (в межах справи) не приймали, тому позивач не дотримався вимог Положення №402 щодо процедури оскарження результатів медичного огляду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог адміністративного позову. 
Як встановлено судом, ОСОБА_1 не надано з позовною заявою будь-яких доказів та не наведено будь-яких обставин звернення до штатної ВЛК (ВЛК регіону або ЦВЛК) із скаргою на дії або рішення ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_13 , а тому відсутні докази дотримання ОСОБА_1 Положення №402, які передбачають, що в разі незгоди з рішенням ВЛК воно може бути переглянуто штатними ВЛК, а рішення штатних ВЛК, в свою чергу, можуть бути оскаржені до суду. 
Окрім того, пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.
Індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.
В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №2-зп від 23.06.1997 р. у справі №3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
У пункті 5 рішення Конституційного Суду України №9-рп/2008 від 22.04.2008 у справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.
Відповідно до приписів пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.
Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом №2232-XII. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Частина 3 статті 24 Закону №2232-XII передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 12 Положення №1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
З наведеного суд дійшов до висновку, що оскаржувані накази є актами індивідуальної дії, тобто актами одноразового застосування, станом на час вирішення справи такі вичерпали свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби. Після видання спірних наказів виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом №2232-XII та Положенням №1153/2008. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов.
У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.05.2021 у справі №9901/286/19, від 08.09.2021 у справі №816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14.07.2021 у справі №9901/96/21, від 27.10.2022 у справі №П/9901/97/21).
Відтак суд зазначає, що обраний же позивачем спосіб захисту порушеного права, скасування наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині призову ОСОБА_1 , на військову службу та скасування наказу командира відповідної військової частини в частині призову на військову службу під час мобілізації та зарахування до списків особового складу відповідної військової частини ОСОБА_1 на відповідну посаду та зобов`язання командира відповідної військової частини виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини - є неефективним, адже не вирішує правомірності акту, який приймається за результатом проведеної процедури призову позивача на військову службу.
Суд наголошує, що відновлення порушеного права повинно відбуватися в межах спірних правовідносин, відповідно, за участю їхніх учасників. Водночас зобов`язання військової частини виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини виходить за межі правовідносин між ІНФОРМАЦІЯ_14 та позивачем щодо порядку його призову на військову службу під час мобілізації, яка є предметом розгляду в цій справі.
Іншими словами, такий спосіб захисту порушеного права втручатиметься в інші правовідносини, які врегульовані іншими правовими нормами.
Окрім цього, слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 року у справі №160/2592/23 наголосив, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.
За таких обставин суд зазначає, що скасування після їх реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваних позивачем актів індивідуальної дії про його призов та призначення до військової частини порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності, при тому, що порушення порядку призову позивача на військову службу за мобілізацією не встановлено.
Суд вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи встановлені судом обставини, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому, позивач не позбавлений права звернутися з рапортом про звільнення з військової служби за наявності підстав, передбачених статтею 26 Закону №2232-XII, надавши належним чином оформлені документи, що підтверджують його право на звільнення.
Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 01.10.2024 року в справі №200/4189/22.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи встановлені судом обставини, що підтверджуються належними доказами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Розподіл судових витрат 
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі не здійснювати. 
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 173-183, 242-246, 250, 255 КАС України, суд,-
ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-Лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, рішень та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити. 
Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_14 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Відповідач: Військово-Лікарська комісія при ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя С.О. Cтефанов

.