КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2026 року м. Київ справа №320/51241/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, третя особа – Міністерство оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (02094, м. Київ, вул. Якова Гніздовського, 5, код ЄДРПОУ 33145904) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітряних Сил України, 6, код ЄДРПОУ 00034022), в якому просила суд (з урахуванням уточнених позовних вимог): 
- визнати протиправним та скасувати рішення Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту оформленого протоколом від 03.09.2025 №744, щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), як члену сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 , смерть якого настала в наслідок захворювання під час проходження військової служби;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 призначити та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) одноразову грошову допомогу як члену сім`ї померлого військовослужбовця ОСОБА_2 , смерть якого настала в наслідок захворювання під час проходження військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2013 №975.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що висновок службового розслідування, оформлений довідкою про причини та обставини загибелі військовослужбовця, що призвело до його смерті від 08.07.2025 №1/2625, є необ`єктивним і таким, що прийнятий без урахування доказів, наданих позивачем. Вважає, що у день смерті ОСОБА_2 набула право на отримання одноразової грошової допомоги.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач, не погоджуючись із доводами позивача, надав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що оскільки матеріалами службового розслідування встановлено, що у діях солдата ОСОБА_2 наявні ознаки кримінального правопорушення, рішення Комісії є таким, що прийнято у повній відповідності до вимог закону. Відтак, просив у задоволенні позову відмовити.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача –Міністерство оборони України надало пояснення відносно предмету спору, в яких зазначило, що рішення відповідача є законним і обґрунтованим, оскільки смерть військовослужбовця стала наслідком вчинення ним дій, передбачених ч.5 ст. 407 КК України, відтак на підставі ст. 16-4 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 травня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про збільшення позовних вимог.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
У квітні 2024 року позивач подала документи до військової частини НОМЕР_2 на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю свого сина- ОСОБА_2 , що настала в наслідок захворювання під час проходження військової служби.
03.09.2025 за результатами розгляду наданих документів стосовно виплати одноразової грошової допомоги матері старшого солдата ОСОБА_2 , комісією Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсації сум прийнято рішення (протокол від 03.09.2025 № 744) відмовити в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги на підставі статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 29 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.12.2013 №975 у зв`язку з тим, що смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII), «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який набрав чинності з 24.01.2014 (далі - Порядок №975).
За приписами статті 41 Закону №2232-XII виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві.
Виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII, у редакції від 23.04.2021) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з частиною першою статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Частиною другою 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі:
1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;
2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби;
3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві;
4) встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;
5) встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;
6) встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві;
7) отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби;
8) отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, а також особою, звільненою із строкової військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, пов`язаних з проходженням військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її із строкової військової служби;
9) отримання військовозобов`язаним, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, або резервістом поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності в період проходження зборів чи служби у військовому резерві або не пізніше ніж через три місяці після закінчення таких зборів чи виконання резервістом обов`язків служби у військовому резерві.
Відповідно до ст. 16-1 Закону №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Статтею 16-2 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:
а) 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону;
500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону;
б) 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).
Одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.
Згідно з частинами першою, шостою, восьмою статті 16-3 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників.
Воднораз статтею 16-4 Закону №2011-ХІІ визначені випадки, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються - якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:
а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення;
б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;
в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (пункт 9 статті16-3 Закону №2011-ХІІ).
Так, на виконання Закону №2011-XII Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013 (далі - Порядок №975).
Цей Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).
Згідно з пунктом 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Пунктом 4 Порядку №975 визначено, одноразова грошова допомога призначається у разі:
1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;
2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних із проходженням військової служби;
3) загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.
В силу пункту 5 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста:
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть);
у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть).
Пунктами 15, 19 Порядку № 975 визначено, що рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком:
вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;
вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;
навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);
подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Отже, законодавцем чітко визначено підстави, за наявності яких спірна одноразова грошова допомога не призначається та не виплачується, зокрема у випадку, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення.
Відмовляючи позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, комісія, посилаючись на положення ст. 16-4 Закону №2011-ХІІ зазначила про відмову в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, в зв`язку із тим, що смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 Кримінального Кодексу України.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 18.03.2022 по 24.01.2024.
16 грудня 2024 року Військовою частиною НОМЕР_2 Державної спеціальної служби транспорту отримано віл позивачки у встановленому порядку заяву віД 30.11.2024 із проханням виплатити відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011 -XII, Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі смертю солдата ОСОБА_2 .
03.09.2025 комісією Адміністрації Держспецтранслужби з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум позивачці було відмовлено в призначенні та виплаті грошової допомоги, так як смерть ОСОБА_3 з причини захворювання, яке призвело до смерті є наслідком вчинення військовослужбовцем дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України. Вказане підтверджується витягом з Протоколу комісії № 744.
У відповідності до результатів розслідування на підставі наказу командира військової частини (з основної діяльності) від 21 лютого 2024 року №317 про результати службового розслідування встановлено, що стрілець-помічник гранатометника 1 відділення 2 взводу охорони 2 роти охорони 3 батальйону охорони військової частини НОМЕР_2 , старший солдат ОСОБА_2 23 січня 2024 року здійснив самовільне залишення військової частини, чим вчинив дії, що мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.
Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 не з`явився з лікарського закладу в розташування підрозділу 2 взводу охорони 2 роти охорони НОМЕР_3 батальйону охорони Військової частини НОМЕР_2 (поруч АДРЕСА_3 ). Номер телефону був поза зоною обслуговування. Про вказані обставини капітан ОСОБА_4 доповів у штаб полку про самовільне залишення частини.
Так, старший солдат ОСОБА_2 23.01.2024 був направлений до онкологічного центру у м. Ужгород для зняття швів, які залишились після операції. 
З`ясувалось, що він у лікарні не з`явився, телефон був поза зоною зв`язку. 
Зв`язавшись по телефону з його матір`ю було встановлено, що ОСОБА_2 24.01.2024 ранком приїхав до неї додому ( АДРЕСА_4 ) та сказав, що їде до своєї дівчини у Кіровоградську область, Долинський район. На прохання матері повернутися назад до місця служби, відповів відмовою та поїхав до дівчини.
По телефону зі старшим сержантом ОСОБА_5 зв`язок був відсутній. Зі слів матері він знаходиться у Кіровоградській області Долинський район. Номер телефону його дівчини мати не надала.
На підтвердження вказаних обставин, представником позивача був долучений до матеріалів справи протокол опитування свідка ОСОБА_6 від 06.11.2025.
Так, згідно протоколу опитування, ОСОБА_6 є племінником позивачки, перебуває у дружніх стосунках з членами її сім`ї.
Так, ОСОБА_6 повідомив, що 23.01.2024 приїхав до тітки та дізнався, що ОСОБА_2 їде додому. Разом із дівчиною ОСОБА_2 – Дарією, зустрів його з автобуса на трасі Житомир-Київ в районі населеного пункту Фасівочка. Бачився з ОСОБА_2 в центрі селища 24.01.2024. Через день після зустрічі ОСОБА_2 був госпіталізований, а ІНФОРМАЦІЯ_2 -помер. Характеризував померлого, як людину, яка відповідальна ставилась до служби, наказів командування, а тому умислу на залишення місця служби не могло бути.
Аналогічні за змістом пояснення були надані ОСОБА_7 від 10.11.2025.
Суд не приймає вказані докази до уваги при прийнятті рішення по справі, з огляду на наступне.
Статтями 72-74 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд зазначає, що опитування осіб адвокатом є законним способом збору інформації для формування правової позиції, однак для надання такій інформації статусу доказу потрібні передбачені законом процесуальні кроки, тобто свідків події суд має допитати безпосередньо у судовому засіданні, попередивши їх про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень.
Як свідчить зміст наданих письмових опитувань, свідок не попереджався про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень. А тому достовірність таких показань (доказів) суд ставить під сумнів.
Крім того, свідок є племінником позивача, що свідчить про спорідненість осіб, а відтак ОСОБА_6 є особою, яка зацікавлена у наданні саме таких відомостей щодо ОСОБА_2 .
Згідно висновку експерта №17, з 25.01.2024 по 31.01.2024 ОСОБА_2 був госпіталізований та перебував на лікуванні в КНП БСР «Бородянська ЦРЛ» з діагнозом: «отруєння невідомою речовиною (мето доном), поліорганна недостатність, венти..пневмонія, гострий респіративний дисстрес синдром». 31.01.2024 о 12 год 35 хв. Була констатована смерть. 
Відповідно до довідки про причину смерті встановлено, що смерть ОСОБА_2 настала внаслідок двобічної негоспітальної пневмонії без уточнення збудника.
Посилання позивача на те, що ОСОБА_2 вимушений був їхати в м. Київ через чергу в медзакладі суд вважає безпідставним, оскільки, навіть при наявності черги, вона не могла тривати більше ніж час, необхідний для прибуття в Київську область.
Окрім цього, процедура зняття швів не потребувала особливого обладнання чи кваліфікації, що не обмежувало ОСОБА_2 звернутись за аналогічною медичною допомогою до іншого медичного закладу в м. Ужгороді чи в наближених населених пунктах.
Підтвердженням цього є те, що шви були зняті медичною сестрою пункту невідкладної допомоги, про що зазначено у виписці із медичної карти амбулаторного хворого від 21.10.2024. 
При цьому, суд звертає увагу, що за медичною допомогою з приводу поганого самопочуття чи хвороби на пункті невідкладної допомоги ОСОБА_2 не звертався.
Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 свідомо, розуміючи наслідки своїх дій, вчинив самовільне залишення військової частини.
Суд зауважує, що відомості про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 21.02.2024 №317 про результати проведення службового розслідування та акту службового розслідування, в якому встановлено самовільне залишення ОСОБА_2 військової частини, у матеріалах справи відсутні. Таким чином, вказані обставини є доведеними.
Відповідно до статті 407 КК України обов`язковою ознакою самовільного залишення частини є відсутність військовослужбовця у військовій частині або на місці служби без відповідного дозволу начальника (командира) протягом певного часу, що перевищує встановлені законом межі (для контрактників і мобілізованих — понад 10 днів у мирний час або понад 3 доби в умовах особливого періоду / воєнного стану). При цьому, мета - військовослужбовець має намір тимчасово ухилитися від несення військової служби.
Разом з тим, відсутність вироку щодо події СЗЧ не є визначальним в межах спірних правовідносин.
Верховний Суд у постанові від 15.05.2026 року у справі №280/1655/25 вказав, що одноразова грошова допомога є гарантованою державою соціальною виплатою членам сім`ї загиблого або померлого військовослужбовця, а тому обмеження права на її отримання мають тлумачитися не розширено, а відповідно до їхньої мети та за умови встановлення всіх юридично значущих обставин.
Оскільки за результатом розгляду справи суд встановив, що позивач самовільно залишив військову частину, без дозволу командування поїхав додому, переховувався від військовослужбовців, у підпорядкуванні яких знаходився, шляхом вимкнення мобільного телефону та не повідомлення про своє дійсне місцезнаходження, дії ОСОБА_2 свідчать про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про правомірність рішення Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, оформленого протоколом від 03.09.2025 №744, та відсутність правових підстав для призначення та виплату позивачці одноразової грошової допомоги, оскільки смерть військовослужбовця настала внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення.
Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем повністю доведена правомірність прийнятого рішення, натомість, позивачем не доведена обґрунтованість позовних вимог, тому у задоволенні позову слід відмовити.
В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, згідно з вимогами ст.139 КАС України, судові витрати на користь позивача не стягуються.
Керуючись ст.241-246, 255, 295 КАС України, суд -
В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Білоноженко М.А.