Справа № 154/467/26 | Головуючий у 1 інстанції: Лутай А. М.
Провадження № 22-ц/802/987/26 | Доповідач: Федонюк  С. Ю.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувшив порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Володимирського міського суду Волинської області від 08 травня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона з відповідачем, який є громадянином Республіки Німеччина, перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2019, від якого у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На підставі рішення районного Сімейного суду Нінбурга (Везера) від 11.03.2025 шлюб між сторонами було розірвано.
Позивачка вказує, що з 15.02.2024 вона разом із дитиною покинули Республіку Німеччина та проживають за адресою її місця реєстрації. Син перебуває на повному її утриманні. Відповідач добровільно кошти на утримання дитини не надає. 
Зазначала, що відповідач здійснював періодичні платежі по 150 Євро; однак, останній платіж на утримання сина ОСОБА_4 відповідачем був здійснений 01.12.2025. На даний час відповідач участі в матеріальному забезпеченні дитини не бере, не цікавиться взагалі життям дитини, його станом здоров`я та проблемами. Їй відомо, що відповідач здоровий, працездатний, тому має всі можливості для того, щоб бути працевлаштованим та мати постійний стабільний дохід. Вказувала, що на час перебування у шлюбі офіційний дохід відповідача становив до 7000 Євро на місяць без сплати податків. 
Крім того зазначала, що її матеріальний стан погіршився. Вона не має можливості офіційно працювати, оскільки через певні причини син не відвідує дитячий садок, вона має неофіційний дохід, який орієнтовно складає 7000 гривень на місяць. Дохід відповідача є значно вищим, ніж доходи на території України, а тому, на думку позивача, він має можливість виконувати покладений на нього чинним законодавством та моральними принципами обов`язок батька і здійснювати гідну матеріальну допомогу для утримання та забезпечення належного рівня життя та розвитку спільної дитини. 
З огляду на наведене, з метою захисту прав та законних інтересів малолітньої дитини позивачка просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку за минулий період, а саме з 16.02.2024 по день подання позовної заяви.
Рішенням Володимирського міського суду Волинської області від 08 травня 2026 року позов задоволено частково. 
Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02.02.2026 і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині позову - відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн та понесені нею витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн, а також на залучення перекладача в розмірі 4500,00 грн.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Не погодившись із даним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів за минулий період скасувати та в цій частині позову вимоги задовольнити .
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим судом під час ухвалення рішення не було надано належної оцінки тій обставині, що відповідач є громадянином Федеративної Республіки Німеччина, проживає та працює на її території, а тому розмір його доходів є істотно вищим за середній рівень доходів в Україні. На думку позивачки, сплата відповідачем протягом тривалого періоду лише 150 Євро на місяць не відповідало його матеріальним можливостям та не забезпечувало належного рівня утримання дитини. Вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи факт добровільного перерахування відповідачем коштів на утримання дитини, не врахував співвідношення між його розміром доходу та фактично сплаченими ним сумами. Отже, сам факт добровільної сплати відповідачем певних сум коштів не може безумовно свідчити про належне виконання ним свого обов`язку щодо утримання дитини та автоматично виключати наявність підстав для стягнення аліментів за минулий період. На переконання апелянта, суду слід було врахувати не лише факт здійснення виплат, а й їх розмір, регулярність, достатність для забезпечення потреб дитини, а також співвідношення між сумою сплачуваних ним коштів та матеріальними можливостями відповідача.
Правом на апеляційне оскарження даного рішення суду першої інстанції скористався і ОСОБА_6 , подавши апеляційну скаргу. Однак, у зв`язку з тим, що вона містила недоліки щодо форми та змісту, та через несплату судового збору за її подання ухвалою Волинського апеляційного суду від 23 червня 2026 року її було залишено без руху для усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 03 вересня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто апелянту.
Відзив на апеляційну скаргу позивача до суду апеляційної інстанції не подано.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Оскільки апеляційна скарга подана в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів за минулий період, тому колегія суддів здійснює перегляд рішення суду на предмет законності та обґрунтованості лише в цій частині.
Дослідивши обставини справи, доводи та вимоги апеляційної скарги позивача та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Задовольняючи позов про стягнення аліментів, суд першої інстанції, врахував як право позивача ставити таку вимогу, так і обов`язок відповідача надавати дитині належне матеріальне утримання, вважав його обґрунтованим та доведеним. Щодо позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача аліментів за минулий період, то суд вважав, що позивачкою не доведено наявності передбачених ст. 191 СК України підстав для їх стягнення, оскільки відповідач не ухилявся від утримання дитини, а добровільно та систематично надавав матеріальну допомогу.
З такими висновками суду колегія суддів погоджується.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.08.2019, який розірвано рішенням районного Сімейного суду Нінбурга (Везера) від 11.03.2025, що підтверджується копією вказаного рішення, яке міститься в матеріалах справи. 
Відповідно до копії свідоцтва про народження, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що видане Відділом запису актів цивільного стану міста Бремен-Мітте, сторони у справі є батьками неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також установлено, що з 15.02.2024 позивачка разом із дитиною покинули Республіку Німеччина та проживають в Україні за місцем її реєстрації.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач у добровільному порядку здійснював періодичні платежі, зокрема: 31.01.2024 — 230 Євро; 29.02.2024 — 150 Євро; 02.04.2024 — 150 Євро; 30.04.2024 — 150 Євро; 31.05.2024 — 150 Євро; 01.07.2024 — 150 Євро; 31.07.2024 — 150 Євро; 03.09.2024 — 30 Євро; 01.10.2024 — 30 Євро; 01.11.2024 — 30 Євро; 04.11.2024 — 120 Євро; 02.12.2024 — 150 Євро; 02.01.2025 — 150 Євро; 03.02.2025 — 150 Євро; 03.03.2025 — 150 Євро; 01.04.2025 — 150 Євро; 02.05.2025 — 150 Євро; 02.06.2025 — 150 Євро; 01.07.2025 — 150 Євро; 01.09.2025 — 5 Євро; 01.10.2025 — 150 Євро; 01.12.2025 — 150 Євро (а. с. 45-66).
01.12.2025 відповідачем був здійснений останній платіж на утримання сина ОСОБА_4 , що не заперечувалось сторонами (а. с. 96).
Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Тлумачення ч. 2 ст. 191 СК України свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:
- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;
- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.
Разом з тим, ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка платника аліментів, тобто, свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів, необхідних для утримання дитини.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися в тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи та інші подібні дії.
Отже, обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. На зазначене неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема, в постановах від 19 грудня 2019 у справі № 635/6268/18; від 27 січня 2020 року у справі № 672/198/19; від 29 січня 2020 року у справі № 756/14483/18, від 18 травня 2020 року у справі № 215/5867/17.
Аналогічні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21 та від 30 липня 2025 року у справі № 359/12255/21.
Таким чином, за загальним правилом, визначеним СК України та сталою судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, а за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Колегія суддів зауважує, що обов`язок доказування у даній категорії справ покладено саме на позивача, отже, саме позивач має довести не лише факт направлення офіційних звернень, а факт умисного ухилення від виконання обов`язку з утримання дитини після отримання відповідного звернення. Тобто, позивач має не лише підтвердити факт надіслання офіційного звернення про необхідність виконати обов`язок з утримання дитини, а й факт отримання або відмову в отриманні такого звернення, що підтверджуватиме ухилення особи від виконання обов`язку.
Відповідно до частини 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що відповідач ухилявся від сплати аліментів та виконання свого обов`язку з утримання дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення аліментів за минулий час.
Не заслуговують на увагу посилання позивачки на специфіку стягнення аліментів у Німеччині, зокрема посилання на «Дюссельдорфську таблицю», оскільки на території України не діє законодавство Німеччини, на території України діє національне законодавство України.
Долучена до справи копія листа дільничого суду Нієнбурга- на Везері від 08.12.2025 не береться до уваги суду, оскільки дана обставина не підтверджує належного вжиття ОСОБА_1 заходів щодо одержання аліментів з відповідача, так як даний письмовий документ є лише відповіддю з роз`ясненням суду на її лист, який носить інформативний характер (а.с.139).
Суд правильно врахував факт добровільної оплати відповідачем коштів у визначений позивачкою період, як виконання свого батьківського обов`язку, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.
Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Отже, у справі, що переглядається, суд першої інстанції фактично правильно встановив відсутність доказів, передбачених частиною другою статті 191 СК України, та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення аліментів за минулий час.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 04 вересня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Володимирського міського суду Волинської області від 08 травня 2026 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ч.2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді