Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа №338/739/26
Провадження №2-а/338/7/26
02 липня 2026 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області
в складі: судді Битківського Л.М.,
з участю секретаря Микитюк А.П.,
представника позивача Кордас Ж.А.
представника відповідача Петришина І.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Богородчани справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 про оскарження рішень суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Кордас Жанна Анатоліївна, звернулася до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з окремими адміністративними позовами до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанов у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі.
Позивачка просила скасувати:
постанову серії 5АВ № 11805618 від 06 серпня 2025 року, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн;
постанову серії 5АВ № 13315968 від 02 грудня 2025 року, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн;
постанову серії 5АВ № 13323860 від 03 грудня 2025 року, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.
Також просила закрити провадження у відповідних справах про адміністративні правопорушення.
Ухвалою суду адміністративні справи № 338/739/26, № 338/740/26 та № 338/743/26 об`єднано в одне провадження, якому присвоєно номер справи № 338/739/26.
Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що 16 грудня 2023 року вперше отримала посвідчення водія строком на два роки, а 24 вересня 2024 року придбала транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, 2004 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
31 грудня 2024 року зазначений транспортний засіб вона передала в користування ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, зареєстрованої в реєстрі за № 4154 приватним нотаріусом Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Максьом Г. І.
За твердженням позивачки, з часу видачі довіреності автомобіль перебував у фактичному користуванні ОСОБА_2 , який самостійно ним користувався.
Після закінчення строку дії посвідчення водія позивачка звернулася через мобільний застосунок «Дія» із заявою про його заміну, однак отримала відмову. З`ясовуючи причини відмови, вона встановила, що стосовно неї винесено кілька постанов про накладення адміністративних стягнень за порушення Правил дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі.
Позивачка зазначила, що копій оскаржуваних постанов після їх винесення не отримувала. У мобільному застосунку «Дія» їй надходили повідомлення про необхідність сплати штрафів із зазначенням номерів та дат постанов.
З метою отримання повних текстів постанов вона 20 квітня 2026 року уклала договір про надання правничої допомоги. Її представник 21 квітня 2026 року направила до Департаменту патрульної поліції адвокатський запит. Засвідчені копії постанов були отримані представником позивачки 08 травня 2026 року поштовим відправленням у відповідь на лист Департаменту патрульної поліції від 01 травня 2026 року № 17257-2026.
За змістом постанови серії 5АВ № 11805618 від 06 серпня 2025 року транспортний засіб MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 , 06 серпня 2025 року о 14 год 00 хв рухався автомобільною дорогою М-10 Львів — Краковець на 16 км + 281 м із перевищенням установленого обмеження швидкості на 27 км/год.
Постанову винесено інспектором Департаменту патрульної поліції Сорочинським Андрієм Олеговичем.
Відповідно до постанови серії 5АВ № 13315968 від 02 грудня 2025 року 30 листопада 2025 року о 15 год 42 хв на автомобільній дорозі Н-09 Мукачево — Львів на 271 км + 228 м технічним засобом автоматичної фіксації зафіксовано рух указаного автомобіля зі швидкістю 73 км/год, тобто з перевищенням установленого обмеження швидкості на 23 км/год.
Постанову винесено старшим інспектором з особливих доручень Департаменту патрульної поліції Клименком Миколою Олександровичем.
Згідно з постановою серії 5АВ № 13323860 від 03 грудня 2025 року 30 листопада 2025 року о 15 год 29 хв на автомобільній дорозі Н-09 Мукачево — Львів на 260 км + 135 м зафіксовано рух того самого автомобіля з перевищенням установленого обмеження швидкості на 27 км/год.
Постанову винесено головним інспектором Департаменту патрульної поліції Єрмаковою Тетяною Олександрівною.
Позивачка стверджувала, що особисто не керувала транспортним засобом під час жодного із зазначених правопорушень.
Щодо порушень, зафіксованих 30 листопада 2025 року, зазначила, що з 06 жовтня 2025 року до квітня 2026 року перебувала за межами України, а тому фізично не могла керувати автомобілем на території України.
Щодо події 06 серпня 2025 року пояснила, що автомобіль на той час перебував у фактичному користуванні ОСОБА_2 на підставі виданої йому довіреності.
ОСОБА_2 підтвердив, що саме він керував автомобілем під час усіх трьох зафіксованих правопорушень. У травні 2026 року він звернувся до Управління патрульної поліції в Івано-Франківській області із заявами про визнання фактів учинення адміністративних правопорушень та надав квитанції про сплату штрафів.
Позивачка вважала, що визнання ОСОБА_2 факту керування транспортним засобом підтверджує відсутність її вини та є підставою для звільнення її від адміністративної відповідальності.
Посилаючись на положення статей 61, 62 Конституції України, статей 14-2, 279-3, 289 КУпАП, позивачка зазначала, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, а особа не може бути притягнута до відповідальності за правопорушення, якого вона фактично не вчиняла.
Позивачка також просила поновити строк звернення до суду, якщо суд дійде висновку про його пропуск. Вказувала, що засвідчені копії постанов отримала лише 08 травня 2026 року, після чого без невиправданої затримки подала позови до суду.
Представник Департаменту патрульної поліції у поданих відзивах та письмових поясненнях проти позовних вимог заперечив.
Зазначив, що всі три правопорушення зафіксовано технічними засобами, допущеними до застосування та забезпеченими чинними сертифікатами відповідності й свідоцтвами про повірку. Матеріали автоматичної фіксації містять дату, час і місце правопорушень, координати, швидкість руху та зображення транспортного засобу з державним номерним знаком.
На момент опрацювання матеріалів усіх трьох правопорушень транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_1 . Відомості про ОСОБА_2 як належного користувача автомобіля до Єдиного державного реєстру транспортних засобів не вносилися.
За доводами відповідача, нотаріально посвідчена довіреність сама собою не надає повіреному статусу належного користувача у розумінні статті 14-2 КУпАП та не змінює відповідальну особу за правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі.
Відповідач також зазначив, що заяви ОСОБА_2 про визнання правопорушень були подані лише у травні 2026 року, тобто після спливу двадцятиденного строку, передбаченого статтею 279-3 КУпАП. Тому ці заяви не можуть бути підставою для звільнення позивачки від відповідальності.
Крім того, представник відповідача заперечував проти поновлення строку звернення до суду, посилаючись на те, що позивачка була обізнана про постанови через мобільний застосунок «Дія» та добровільно сплатила штрафи в пільговий період. Зокрема, постанову серії 5АВ № 13315968 винесено 02 грудня 2025 року, а штраф за нею сплачено 03 грудня 2025 року; постанова серії 5АВ №13323860 від 03 грудня 2025 року оплачена в той же день 03.12.2025 року, а постанова від 06.08.2025 року серії 5АВ №11805618 оплачена 11.08.2025 року. 
Незважаючи на це, представник позивачки наполягала, що одержання повідомлення про штраф та його сплата не є тотожними належному врученню повного тексту постанови та не повинні позбавляти особу можливості домогтися судової перевірки рішення суб`єкта владних повноважень.
Дослідивши матеріали об`єднаної справи, оцінивши доводи позивачки, третьої особи та заперечення відповідача, суд дійшов таких висновків.
Щодо строку звернення до суду
Частиною другою статті 286 КАС України встановлено, що позовну заяву щодо оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, може бути подано протягом десяти днів із дня вручення відповідної постанови.
За змістом статті 121 КАС України суд поновлює пропущений процесуальний строк, установлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Під час відкриття провадження у справах питання про поновлення строку остаточно не вирішувалося, оскільки для цього необхідно було отримати відомості від відповідача про порядок інформування позивачки, дати виконання постанов та надати сторонам можливість висловити свої доводи.
Сам факт відкриття провадження не свідчить про автоматичне поновлення строку, однак не перешкоджає суду вирішити це питання після дослідження доказів.
Матеріалами справи підтверджено, що позивачка отримувала в мобільному застосунку «Дія» повідомлення про накладені штрафи та добровільно сплатила їх. Отже, її твердження про повну необізнаність із фактом притягнення до адміністративної відповідальності до травня 2026 року не узгоджується з установленими обставинами.
Водночас суд ураховує, що повідомлення про наявність штрафу та можливість його сплати через електронний сервіс не в усіх випадках є тотожними належному врученню повного тексту постанови, який містить усі обставини правопорушення, відомості про засіб фіксації, місце події, правову кваліфікацію та порядок оскарження.
Положення статті 300-1 КУпАП допускають виконання постанови шляхом сплати 50 відсотків штрафу до її вручення. Отже, сам закон розрізняє виконання постанови та її формальне вручення відповідальній особі.
Засвідчені копії оскаржуваних постанов були отримані представником позивачки 08 травня 2026 року, після чого позовні заяви подано 16 і 18 травня 2026 року.
Таким чином, після отримання повних текстів постанов позивачка діяла без невиправданого зволікання.
Суд бере до уваги, що встановлення процесуальних строків спрямоване на забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя. Водночас застосування таких строків не повинно бути надмірно формальним і позбавляти особу реальної можливості домогтися судової перевірки рішення суб`єкта владних повноважень.
Ураховуючи особливості інформування про постанови, виконані через електронний сервіс, нетривалий проміжок часу між отриманням їх повних текстів та зверненням до суду, а також необхідність забезпечення позивачці ефективного доступу до правосуддя, суд вважає за можливе поновити строк оскарження всіх трьох постанов.
Поновлення строку саме собою не свідчить про законність чи обґрунтованість позовних вимог, а лише забезпечує можливість перевірити оскаржувані рішення по суті.
Щодо правомірності оскаржуваних постанов суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину тягне за собою накладення адміністративного стягнення.
Відповідно до пункту 12.9 «б» Правил дорожнього руху водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, установлену на відповідній ділянці дороги.
Матеріалами автоматичної фіксації підтверджено, що автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER 313 CDI, державний номерний знак НОМЕР_1 :
06 серпня 2025 року о 14 год 00 хв рухався автомобільною дорогою М-10 Львів — Краковець на 16 км + 281 м із перевищенням установленого обмеження швидкості на 27 км/год;
30 листопада 2025 року о 15 год 29 хв рухався автомобільною дорогою Н-09 Мукачево — Львів на 260 км + 135 м із перевищенням установленого обмеження швидкості на 27 км/год;
30 листопада 2025 року о 15 год 42 хв рухався автомобільною дорогою Н-09 Мукачево — Львів на 271 км + 228 м зі швидкістю 73 км/год, тобто з перевищенням установленого обмеження на 23 км/год.
Факт руху транспортного засобу, його державний номерний знак, час, місце та швидкість руху позивачкою не оспорюються.
Два порушення, зафіксовані 30 листопада 2025 року, відбулися в різний час і на різних ділянках автомобільної дороги, а тому є окремими закінченими адміністративними правопорушеннями.
Основні доводи позивачки полягають не у запереченні факту вчинення перевищення швидкості автомобілем, а в тому, що вона особисто ним не керувала.
Частиною першою статті 14-2 КУпАП установлено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, несе відповідальна особа — фізична особа, за якою зареєстровано транспортний засіб, а якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача, — належний користувач транспортного засобу.
Отже, законодавець установив спеціальний порядок визначення суб`єкта відповідальності за правопорушення, зафіксовані в автоматичному режимі.
За такого порядку уповноважена посадова особа визначає відповідальну особу за відомостями державних реєстрів. Встановлення особи, яка фактично перебувала за кермом, не є обов`язковою умовою для винесення постанови, якщо транспортний засіб зареєстрований за фізичною особою, а відомості про належного користувача до відповідного реєстру не внесені.
Судом установлено, що на час вчинення усіх трьох правопорушень транспортний засіб був зареєстрований за ОСОБА_1 .
З листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях від 25 травня 2026 року № 31/28/16-10049-2026 вбачається, що з моменту реєстрації автомобіля за позивачкою і до 25 травня 2026 року відомості про його належного користувача до Єдиного державного реєстру транспортних засобів не вносилися.
За таких обставин посадові особи Департаменту патрульної поліції правомірно визначили відповідальною особою саме ОСОБА_1 .
Стосовно доводів про передачу автомобіля за довіреністю, то суд відзначає, що нотаріально посвідчена довіреність підтверджує надання ОСОБА_2 повноважень щодо користування транспортним засобом та вчинення визначених у ній дій. Проте довіреність не змінює власника автомобіля та сама собою не має наслідком внесення повіреного до Єдиного державного реєстру транспортних засобів як належного користувача.
Стаття 14-2 КУпАП пов`язує покладення відповідальності на іншу особу не з фактичним переданням автомобіля або видачею довіреності, а з наявністю в державному реєстрі відомостей про належного користувача.
Позивачка, передаючи автомобіль іншій особі у тривале користування, мала правову можливість та механізм забезпечити внесення до реєстру відомостей про ОСОБА_2 як належного користувача.
Невчинення власником таких дій не може покладати на уповноважену посадову особу поліції обов`язок самостійно з`ясовувати приватні домовленості, наявність довіреностей та фактичні відносини користування транспортним засобом, які не відображені у державному реєстрі.
Суд не ставить під сумнів відомості про те, що 30 листопада 2025 року ОСОБА_1 перебувала за межами України та особисто не керувала автомобілем під час двох правопорушень, зафіксованих цього дня. Однак ця обставина не спростовує правомірності визначення її відповідальною особою.
Частина перша статті 14-2 КУпАП покладає відповідальність не обов`язково на фактичного водія, а на визначену законом відповідальну особу — зареєстрованого власника або внесеного до реєстру належного користувача.
Тому доказ того, що власниця особисто не перебувала за кермом, без дотримання передбаченої законом процедури зміни відповідальної особи не є безумовною підставою для скасування постанови.
Статтею 279-3 КУпАП передбачено спеціальний механізм звільнення зареєстрованого власника від адміністративної відповідальності.
Відповідальна особа звільняється від відповідальності, якщо протягом двадцяти календарних днів із дня вчинення правопорушення або з дня набрання постановою законної сили особа, яка фактично керувала транспортним засобом, особисто звернулася до уповноваженого органу із заявою про визнання факту правопорушення, надала згоду на притягнення її до відповідальності та документ про сплату відповідного штрафу.
ОСОБА_2 звернувся із заявами про визнання правопорушень лише у травні 2026 року, тобто через декілька місяців після їх учинення та набрання постановами законної сили. 
Отже, передбачений статтею 279-3 КУпАП двадцятиденний строк третьою особою не дотримано. Подані заяви можуть підтверджувати, що фактично автомобілем керував ОСОБА_2 , однак за відсутності дотримання визначених законом строку та процедури вони не породжують правового наслідку у вигляді звільнення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.
Інше тлумачення дозволяло б змінювати відповідальну особу через необмежений проміжок часу після набрання постановою законної сили та її виконання, що суперечило б принципу правової визначеності.
Крім того, подальше визнання правопорушень іншою особою не свідчить про протиправність постанов на час їх винесення, оскільки відповідні посадові особи діяли на підставі матеріалів автоматичної фіксації та актуальних на той момент відомостей державного реєстру.
Суд у контексті даної справи враховує також правові позиції, викладені в Рішенні Першого сенату Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 7-р(І)/2025. 
Безпосереднім предметом конституційного контролю у зазначеній справі були частина перша статті 14-3 та частина друга статті 132-1 КУпАП, а не стаття 14-2 цього Кодексу.
Водночас нормативні конструкції частини першої статті 14-2 та частини першої статті 14-3 КУпАП у частині визначення відповідальної особи є змістовно аналогічними: в обох випадках суб`єктом відповідальності є власник транспортного засобу або належний користувач, відомості про якого внесено до державного реєстру.
Конституційний Суд України зазначив, що у разі передання транспортного засобу іншій особі власник має можливість внести відомості про належного користувача до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, зокрема через територіальний сервісний центр МВС, електронний кабінет водія або портал «Дія». Невнесення актуальних відомостей про фактичного користувача не повинно залишатися без правових наслідків для власника.
Конституційний Суд України також дійшов висновку, що норма, яка визначає власника або належного користувача спеціальним суб`єктом відповідальності незалежно від того, чи здійснював він фактичне керування транспортним засобом, містить спростовну презумпцію факту.
Така презумпція не суперечить принципу індивідуалізації юридичної відповідальності, оскільки особа має визначені законом способи її спростування в адміністративному або судовому порядку. Встановлення такої моделі відповідальності також не суперечить презумпції невинуватості та є виправданим заходом превентивного контролю у сфері безпеки дорожнього руху.
Наведені правові висновки є релевантними до спірних правовідносин. Стаття 14-2 КУпАП не встановлює абсолютної та неспростовної відповідальності власника. Зареєстрований власник може забезпечити внесення відомостей про належного користувача до державного реєстру або скористатися процедурою звільнення від відповідальності, передбаченою статтею 279-3 КУпАП.
Позивачка жодним із цих механізмів у встановлений законом спосіб та строк не скористалася. Тому притягнення її до відповідальності як зареєстрованої власниці транспортного засобу не суперечить принципу індивідуального характеру юридичної відповідальності.
Відповідальність позивачки виникла не внаслідок довільного приписування їй дій іншої особи, а у зв`язку з її законодавчо визначеним статусом відповідальної особи щодо зареєстрованого за нею транспортного засобу та невнесенням до реєстру відомостей про належного користувача.
У справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності свого рішення покладається на відповідача.
Департаментом патрульної поліції надано матеріали автоматичної фіксації, відомості про державну реєстрацію транспортного засобу, відсутність зареєстрованого належного користувача та документи щодо відповідності й повірки застосованих технічних засобів.
Надані докази підтверджують факт трьох окремих порушень установлених обмежень швидкості руху та правомірність визначення ОСОБА_1 відповідальною особою.
Доводи позивачки про фактичне керування автомобілем іншою особою не спростовують правомірності оскаржуваних постанов, оскільки ОСОБА_2 не був зареєстрований належним користувачем, а передбаченої статтею 279-3 КУпАП процедури зміни відповідальної особи у встановлений строк дотримано не було.
Добровільна сплата позивачкою штрафів сама собою не позбавляє її права на судове оскарження та не розцінюється судом як безумовне визнання вини. Водночас ця обставина підтверджує виконання постанов і не спростовує їх законності.
За таких обставин суд не встановив порушень порядку фіксації правопорушень, опрацювання матеріалів, визначення відповідальної особи або винесення постанов, які могли б бути підставою для їх скасування.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду цієї категорії справ суд має право залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву — без задоволення.
Ураховуючи наведене, оскаржувані постанови слід залишити без змін, а позовні вимоги ОСОБА_1 — без задоволення. Оскільки у задоволенні позовів відмовлено, понесені позивачкою витрати зі сплати судового збору та правничої допомоги стягненню з відповідача не підлягають.
На підставі статей 14-2, 122, 279-1, 279-3, 283, 291, 300-1 КУпАП, керуючись статтями 2, 6, 9, 72–77, 90, 121, 139, 241–246, 250, 286 КАС України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 про скасування постанови про накладення на неї адміністративного стягнення за ч.1 ст.122 КУпАП від 06.08.2025р серії 5АВ №11805618; а також за вимогою про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст.122 КУпАП від 02.12.2025р серії 5АВ №13315968 та про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення за ч.1 ст.122 КУпАП від 03.12.2025р серії 5АВ №13323860.
Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів із дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом десяти днів із дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л. М. Битківський