ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/6828/25 пров. № А/857/27073/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перерахунку пенсії та встановленні підвищення до пенсії примусово переселених членів сім`ї громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Мартинюк В.Я., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 28.05.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

03.04.2022р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
визнати протиправним рішення Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Донецькій обл. № 913150143569 від 12.03.2025р. про відмову в перерахунку пенсії та встановленні надбавки як члену сім`ї реабілітованої особи в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.03.2025р.) відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
зобов`язати ГУ ПФ України у Львівській обл. встановити надбавку як члену сім`ї реабілітованої особи та здійснити перерахунок до пенсії і виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.03.2025р.) за перерахунком пенсії відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.1-3, 14, 20-24).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.34-35).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 913150143569 від 12.03.2025р. про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії та встановленні надбавки як члену сім`ї реабілітованої особи в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.03.2025р.) відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано ГУ ПФ України у Львівській обл. встановити позивачу надбавку як члену сім`ї реабілітованої особи та здійснити перерахунок до пенсії і виплату підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.03.2025р.) за перерахунком пенсії відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.61-65).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржили відповідачі.

В своїй апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФ України в Донецькій обл., покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.69-71).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд помилково не врахував ту обставину, що згідно довідки № 24 від 07.02.2025р., виданої ГУ МВС України у Львівській обл., саме мати позивача - ОСОБА_2 , 1927 р.н., була примусово виселена 21.10.1947р. на спецпоселення з конфіскацією майна в Кемеровську обл. та реабілітована відповідно до законодавства України. Позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 вже в період перебування матері ОСОБА_3 на спецпоселенні, що не встановлює факту примусового виселення на спецпоселення.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.97-100).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на правову позицію іншого апелянта, стверджуючи, що пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не передбачено встановлення підвищення до пенсії дітям, які народилися на спецпоселенні, де знаходилися разом з батьками.
Окрім цього, відповідальним за прийняття оскаржуваного рішення є ГУ ПФ України в Донецькій обл., а тому вимога про зобов`язання ГУ ПФ України у Львівській обл. встановити надбавку як члену сім`ї реабілітованої особи, здійснити перерахунок до пенсії та виплату підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення є помилковою.

Позивач ОСОБА_1 скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ГУ ПФ України у Львівській обл., в якому остання вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.147-152).

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ГУ ПФ України у Львівській обл. підлягає до часткового задоволення, а апеляційну скаргу ГУ ПФ України в Донецькій обл. належить відхилити, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до довідки про реабілітацію, виданої прокуратурою Львівської обл. за № 13/7683-89 від17.06.1991р., батька позивача - ОСОБА_4 , засудженого військовим трибуналом 18.09.1947р., на підставі ст.1 Закону УРСР від 17.04.1991р. «Про реабілітацію політичних репресій на Україні», реабілітовано з поверненням конфіскованого майна або його вартості.
Згідно наданої архівної довідки про реабілітацію № 24 від 07.02.2025р., виданої ГУ МВС України у Львівській обл., матір позивача - ОСОБА_2 , 1927 року народження, була виселена 21.10.1947р. на спецпоселення в Кемеровську обл., звідки звільнена 03.03.1960р., а в подальшому реабілітована на підставі законодавства України (а.с.11).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.04.1958р. позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в Кемеровській обл. за місцем спецпоселення батьків (а.с.7).
Згідно з посвідченням, виданим Львівською обласною радою 12.03.2013р., позивач ОСОБА_1 має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (а.с.9).
Як вбачається із свідоцтва про укладення шлюбу, дівоче прізвище позивача ОСОБА_5 (а.с.10).
Рішенням про відмову в перерахунку пенсії № 913150143569 від 12.03.2025р. позивачу відмовлено в перерахунку пенсії, оскільки заявниця народилася у Кемеровській обл. за місцем спецпоселення матері, тобто, не була примусово переселена та не має статусу реабілітованої особи (а.с.12).

Предметом спору в цій справі є оскарження відмови пенсійного органу у призначенні та виплаті ОСОБА_1 , як члену сім`ї громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, при цьому слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не пп.2 п.4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян».
Водночас, вказана постанова Уряду звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам, та суперечить наведеним нормам вказаного Закону, а тому дії пенсійного органу щодо відмови позивачу як члену сім`ї репресованої особи в проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком суперечать нормам п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Матеріалами справи підтверджується факт того, що позивач є членом сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований.
Відтак, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком як члену сім`ї репресованої особи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача. 
Водночас, в порушення вимог процесуального права суд помилково поклав обов`язок щодо встановлення спірної надбавки на ГУ ПФ України у Львівській обл. (тобто, обрав помилковий спосіб захисту прав та інтересів позивача).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Відповідно до ст.1 Закону України № 962-XII від 17.04.1991р. «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в первинній редакції) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за:
- антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»;
- поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України;
- порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2353-ХІІ від 15.05.1992р.).
Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Законом України № 2325-VIII від 13.03.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» були внесені ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.
Так, серед іншого, змінена назва закону на: «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону, визнано такою, що втратила чинність постанова Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».
Зміни набули чинності 05.05.2018р.
Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-ХІІ.

Відповідно до ст.1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Статтею 1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» визначені наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Відповідно до статті 1-3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР № 185 від 29.04.1942р., або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Згідно з п.2.13 постанови правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р., якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Відповідно до п.«г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з п.6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Підпунктом 2 п.4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» визначено, що з 01.09.2008р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43 грн. 52 коп.

Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Стаття 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України № 966-XIV від 15.07.1999р. «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком.
Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не пп.2 п.4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», оскільки останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018р. у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018р. у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019р. у справі №446/1848/16-а, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Отже, вирішуючи наведений спір, колегія суддів на підставі аналізу співвідношення пп.2 п.4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. та п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення», як нормативно-правового акту вищої юридичної сили.

Апеляційний суд враховує, що у постанові від 13.05.2024р. у справі № 500/5507/23 Верховний Суд дійшов висновку про належність до членів сімей, яких було примусово переселено, дітей, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю та наявність у таких дітей права на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п.«г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2024р. у справі № 500/3332/23.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.
За вказаних обставин та враховуючи вищевказані висновки Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п.«г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, як члену сім`ї репресованої особи.

Згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 5-рп/2002 від 20.03.2002р. право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк.
Таким чином, постанова КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» є підзаконним актом, при цьому норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають вищу юридичну силу, а тому підлягають до застосування у спірних правовідносинах.

Із урахуванням наведеного та виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу як члену сім`ї репресованої особи, підлягають застосуванню приписи п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не норми постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.
При цьому, колегія суддів покликається на приписи ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки розмір мінімальної пенсії за віком визначається за правилами лише цього Закону, чинним законодавством інший мінімальний розмір пенсії за віком не визначений, тому слід застосовувати цей розмір.
Колегія суддів звертає увагу й на те, що відсутність бюджетного фінансування на виплату передбаченого п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підвищення до пенсії не може бути причиною невиконання відповідним суб`єктом владних повноважень покладених на нього зобов`язань, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

За таких умов відмова відповідача ГУ ПФ України в Донецькій обл. у проведенні перерахунку пенсії пенсій позивача із врахуванням підвищення пенсії в розмірі 25 відсотків від мінімальної пенсії за віком на підставі п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не ґрунтується на вимогах закону.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт того, що позивач є членом сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований, через що остання має право на пільги, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обраний спосіб захисту прав позивача не відповідає вимогам діючого законодавства.
Зокрема, відповідно до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затв. постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р., після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У справі, яка розглядається судом встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії згідно рішення ГУ ПФ України в Донецькій обл. № 913150143569 від 12.03.2025р.
Отже, дії зобов`язального характеру щодо здійснення перерахунку ОСОБА_1 пенсії має вчинити територіальний орган ПФ України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок пенсії позивача, яким у цьому випадку є ГУ ПФ України в Донецькій обл.
Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024р. у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024р. у справі № 460/17257/23.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів приходить до висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.
При цьому, належить зобов`язання щодо встановлення ОСОБА_1 надбавки як члену сім`ї реабілітованої особи та здійснити перерахунок до пенсії і виплату підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.03.2025р.) за перерахунком пенсії відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», покласти на ГУ ПФ України в Донецькій обл., що не вплине на правильність вирішення розглядуваного спору.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги ГУ ПФ України у Львівській обл., є суттєвими і складають підстави для висновку про правильне вирішення розглядуваного спору по суті, однак суд обрав помилковий спосіб захисту прав та інтересів позивача, через що оскаржуване рішення суду слід змінити.
У решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.
З цих же мотивів апеляційну скаргу ГУ ПФ України в Донецькій обл. слід залишити без задоволення.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України належить понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянтів ГУ ПФ України в Донецькій обл. та ГУ ПФ України у Львівській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2025р. в адміністративній справі № 380/6828/25 змінити, виклавши частину третю резолютивної частини рішення суду в наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. (адреса: 84122, Донецька обл., м.Слов`янськ, пл.Соборна, 3, код ЄДРПОУ 13486010) встановити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) надбавку як члену сім`ї реабілітованої особи та здійснити перерахунок до пенсії та виплату підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.03.2025р.) за перерахунком пенсії відповідно до п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».».
В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. залишити без задоволення.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покласти на апелянтів Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій обл. та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя | | Р. М. Шавель
судді | | Н. В. Бруновська
| | Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 21.08.2026р.