Справа № 758/5446/26 
Категорія 9 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2026 року          м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді     Петрова Д.В.,
при секретарі судового засідання   Сідько І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Деркаченко Софії Олексіївни до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,
У С Т А Н О В И В:
У березні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що з 2013 року позивач ОСОБА_1 безперервно та відкрито володіє квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 28,6 м2, житлова площа 17,1 м2.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/1355/24 було встановлено, що дана квартира була приватизована відповідачами.
Позивач вселився у спірну квартиру в результаті фактичного обміну із попереднім мешканцем (який не мав наказу про вселення в дану квартиру, проте був вселений), будучи впевненим, що приміщення належить до державного житлового фонду, оскільки первинною підставою для його вселення в цей будинок був наказ комунальної служби.
Таким чином, позивач володіє чужим майном без належного юридичного титулу та визнання права власності за позивачем є пропорційним заходом, оскільки він є єдиною особою, яка забезпечує збереження об`єкта нерухомості та виконує соціальні обов`язки, пов`язанні з його утриманням.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.04.2026 вказану цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду у судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.
Судом встановлено, що позивач зазначає, що з 2013 року ОСОБА_1 безперервно та відкрито мешкає а отже і володіє квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 28,6 м2, житлова площа 17,1 м2.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/1355/24 було встановлено, що дана квартира була приватизована відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Вказаним судовим рішенням було встановлено, що спірна квартира була приватизована ОСОБА_2 в спільну сумісну власність, що підтверджується розпорядженням Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 30.04.1993 № 1073.
Доказів оскарження або скасування цього розпорядження матеріали справи не містять та сторонами не надано.
Згідно довідки відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.09.2024 № 340 спірна квартира до числа службових жилих приміщень не включалась.
Отже, станом на дату розгляду справи спірна квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та іншого співвласника - ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
При розгляді даної справи судом встановлено, що позивач вселився в спірну квартиру, однак ордеру для вселення, а також інших документів, які надають право на реєстрацію чи проживання в конкретній квартирі матеріали справи не містять.
Пред`явивши даний позов про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач зазначав, він тривалий час проживає у спірній квартирі, сплачує за житлово-комунальні послуги, тобто добросовісно володіє, безперервно нею користується, а відтак наявні підстави для визнання за останнім права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.
Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадків, встановлених статтями 336, 338, 341 і 343 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
З огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Разом із цим, добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року в справі № 465/6560/15-ц (провадження №61-23753св18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Крім того, слід звернути увагу на те, що саме по собі проживання тривалий час в спірній частині квартири та сплата позивачем коштів за житлово-комунальні послуги, проведення ремонтних робіт у приміщенні за відсутності сукупності підстав, визначених законом, не може слугувати приводом для визнання за позивачем права власності на квартиру в цілому.
Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду.
Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була приватизована ОСОБА_2 в спільну сумісну власність, що підтверджується розпорядженням Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 30.04.1993 № 1073, про що було відомо позивачу, а отже підстав для застосування положень ст. 344 ЦК України до спірних правовідносин не вбачається.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи, стороною позивача не доведено підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання права власності за набувальною давністю на квартиру, відтак в задоволенні позовних вимог за наведених в позові підстав слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Деркаченко Софії Олексіївни до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

- позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;
- відповідач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - в матеріалах справи відсутній;
- відповідач - ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків - в матеріалах справи відсутній.

Суддя         Дмитро ПЕТРОВ