ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/2036/26 

Господарський суд Київської області у складі судді Зайця Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання за наявними матеріалами справу №911/2036/26 
за позовом ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХУТІР», м. Шпола, Черкаська область 
до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЕНЕРГО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «ЮГЕНЕРГОПРОМТРАНС», м. Переяслав-Хмельницький, Київська область 
про стягнення заборгованості 

без виклику представників учасників справи 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХУТІР» (далі – позивач) б/н від 30.06.2026 (вх. №489/26 від 06.07.2026) до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЕНЕРГО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «ЮГЕНЕРГОПРОМТРАНС» (далі – відповідач) про стягнення 727858,84 грн. за Договором про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом №20/08-2025 від 20.08.2025 року з яких: 500000,00 грн. основного боргу, 49586,31 грн. інфляційних втрат, 162364,31 грн. пені, 15908,22 грн. 3% річних.
Ухвалою суду від 07.07.2026 року вказану позовну заяву залишено без руху. 
До суду від позивача надійшла заява №09/07/2026 від 09.07.2026 року (вх. №12052/26 від 09.07.2026) про усунення недоліків вказаної позовної заяви. 
Розглянувши подану позивачем заяву №09/07/2026 від 09.07.2026 року (вх. №12052/26 від 09.07.2026) про усунення недоліків, суд дійшов висновку, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви, встановлені ухвалою суду від 07.07.2026 року. 
Ухвалою суду від 13.07.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №911/2036/26 за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (без виклику учасників справи). 
До суду від відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив б/н від 28.07.2026 року (вх. №13363/26 від 28.07.2026) на позовну заяву. 
До суду від позивача через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив №31/07/2026 від 31.07.2026 року (вх. №13607/26 від 03.08.2026). 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. 
Відповідно до ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. 
Частиною 2 ст. 252 ГПК України визначено, що суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. 
Згідно ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
Між ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ХУТІР» (за договором – перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕНЕРГО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «ЮГЕНЕРГОПРОМТРАНС» (за договором - замовник) 20.08.2025 року укладено Договір про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом №20/08-2025 (далі – Договір) та Додаток №1 від 20.08.2025 до вказаного Договору, згідно умов п. 1.1 якого, перевізник зобов`язується надавати замовнику послуги з перевезення вантажів автомобілями-зерновозами, а замовник зобов`язується приймати належним чином надані послуги і оплачувати їх вартість на умовах Договору. 
Відповідно до п. 3.4 Договору, перевізник зобов`язаний доставити вантаж у пункт призначення, зазначений у Додатку до Договору, та передати його одержувачу. 
Згідно п. 3.6 Договору, перевізник зобов`язаний після кожного рейсу здавати замовнику належним чином оформлені акти виконаних робіт. 
Відповідно до п. 3.7 Договору, послуги за Договором вважаються наданими належним чином за умови, що вантаж доставлений перевізником до пункту призначення в кількості та у стані, в якому він був прийнятий перевізником у замовника, за умови оформлення всієї необхідної документації. 
Згідно п. 4.2 Договору, замовник зобов`язаний організувати завантаження наданих автомобілів, їх зважування та оформлення товаротранспортних накладних.
Відповідно до п. 5.1 Договору, розрахунки між перевізником і замовником за перевезення вантажів здійснюються за договірною ціною, вказаною в Додатках до Договору, шляхом перерахування Замовником грошових коштів на поточний рахунок перевізника. 
Відповідно до п. 5.3 Договору, за підсумками кожних двох тижнів календарного місяця перевізник готує та передає замовнику Акт виконаних робіт за надані послуги, де зазначає назву наданих послуг та їх вартість. 
Згідно п. 5.4 Договору, представлені перевізником рахунки оплачуються замовником протягом 2-х банківських днів з моменту отримання від перевізника, за умови належного оформлення документації, відповідно до п. 5.2 Договору. 
Згідно п. 5.5 Договору, загальна вартість наданих відповідно до умов Договору послуг з перевезення вантажів визначається сумарною вартістю всіх виконаних перевізником заявок, протягом дії Договору. 
Відповідно до п. 8.1 Договору, останній набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2025 року та може бути продовжений на наступний рік, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити його за двадцять діб до його закінчення. 
Згідно Додатку №1 від 20.08.2025 до Договору, перевізник повинен здійснити перевезення вантажу (відходів кукурудзи) за маршрутом: пункт навантаження – Черкаська обл., м. Шпола, вул. Лебединська, 140; пункт розвантаження – м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, 38-А. Вартість послуг з перевезення вантажу з ПДВ становить 45,00 грн. за 1 км розрахунку на кругорейс. Орієнтовна відстань по зазначеному маршруту становить 190 км в одну сторону. 
На виконання своїх зобов`язань за Договором, позивач виконав зобов`язання з перевезення вантажу на загальну суму 1504800,00 грн., що підтверджується належним чином оформленими, скріпленими підписами та печатками обох сторін Актами про надання послуг, а саме: №552 від 21.08.2025 на суму 85500,00 грн.; №553 від 22.08.2025 на суму 102600,00 грн.; №555 від 23.08.2025 на суму 85500,00 грн.; №556 від 24.08.2025 на суму 153900,00 грн.; №560 від 25.08.2025 на суму 85500,00 грн.; №562 від 26.08.2025 на суму 119700,00 грн.; №564 від 27.08.2025 на суму 102600,00 грн.; №566 від 28.08.2025 на суму 68400,00 грн.; №568 від 29.08.2025 на суму 85500,00 грн.; №569 від 30.08.2025 на суму 85500,00 грн.; №571 від 31.08.2025 на суму 102600,00 грн.; №576 від 31.08.2025 на суму 17100,00 грн.; №577 від 01.09.2025 на суму 102600,00 грн.; №580 від 02.09.2025 на суму 102600,00 грн.; №581 від 03.09.2025 на суму 85500,00 грн.; №586 від 04.09.2025 на суму 102600,00 грн.; №587 від 05.09.2025 на суму 17100,00 грн. 
Судом встановлено, що відповідач прийняв надані послуги без зауважень, підписавши Акти про надання послуг та скріпивши їх печаткою, із зазначенням того, що останній не має претензій щодо об`єму, якості та строків виконання робіт (надання послуг). 
За результатами наданих послуг, позивачем виставлено відповідачу рахунки на оплату, які, згідно п. 5.3 Договору, повинні бути оплачені протягом 2-х днів від дати отримання, а саме: 
№415 від 21.08.2025 на суму 85500,00 грн.; граничний термін оплати – 23.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №216 від 26.08.2025; кількість днів прострочення – 3;
№416 від 22.08.2025 на суму 102600,00 грн.; граничний термін оплати – 24.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №216 від 26.08.2025; кількість днів прострочення – 2; 
№417 від 23.08.2025 на суму 85500,00 грн.; граничний термін оплати – 25.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №2171 від 02.09.2025; кількість днів прострочення – 8; 
№418 від 24.08.2025 на суму 153900,00 грн.; граничний термін оплати – 26.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №2171 від 02.09.2025 у сумі 14500,00 грн., кількість днів прострочення – 7; у сумі 100000,00 грн. згідно платіжної інструкції №2190 від 04.09.2025 , кількість днів прострочення – 9; у сумі 39400,00 грн. згідно платіжної інструкції №2251 від 12.09.2025, кількість днів прострочення – 17;
№421 від 25.08.2025 на суму 85500,00 грн.; граничний термін оплати – 27.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №2251 від 12.09.2025 у сумі 60600 грн., кількість днів прострочення – 16; у сумі 24900,00 грн. згідно платіжної інструкції №2293 від 19.09.2025, кількість днів прострочення – 23; 
№422 від 26.08.2025 на суму 119700,00 грн.; граничний термін оплати – 28.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №2293 від 19.09.2025 у сумі 75100,00 грн., кількість днів прострочення – 22; у сумі 44600,00 грн. згідно платіжної інструкції №2485 від 20.10.2025, кількість днів прострочення – 53;
№423 від 27.08.2025 на суму 102600,00 грн.; граничний термін оплати – 29.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції 2485 від 20.10.2025 у сумі 55400,00 грн., кількість днів прострочення – 52; у сумі 47200,00 грн. згідно платіжної інструкції №2594 від 31.10.2025, кількість днів прострочення – 63; 
№424 від 28.08.2025 на суму 68400,00 грн.; граничний термін оплати – 30.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №2594 від 31.10.2025 у сумі 2800,00 грн., кількість днів прострочення – 62; у сумі 50000,00 грн. згідно платіжної інструкції №2641 від 10.11.2025, кількість днів прострочення – 72; у сумі 15600,00 грн. згідно платіжної інструкції №2875 від 19.12.2025; кількість днів прострочення – 111; 
№425 від 29.08.2025 на суму 85500,00 грн.; граничний термін оплати – 31.08.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №2875 від 19.12.2025 у сумі 51100,00 грн., кількість днів прострочення – 110; у сумі 34400,00 грн. згідно платіжної інструкції №2959 від 30.12.2025, кількість днів прострочення – 121; 
№426 від 30.08.2025 на суму 85500,00 грн., граничний термін оплати – 01.09.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №2959 від 30.12.2025 у сумі 15600,00 грн.; кількість днів прострочення – 120; у сумі 25000,00 грн. згідно платіжної №496 від 20.03.2026, кількість днів прострочення – 200; у сумі 25000,00 грн. згідно платіжної інструкції №592 від 31.03.2026, кількість днів прострочення – 211; у сумі 19900,00 грн. згідно платіжної інструкції №732 від 28.04.2026, кількість днів прострочення – 239; 
№427 від 31.08.2025 на суму 102600,00 грн.; граничний термін оплати – 02.09.2025; сплачено згідно платіжної інструкції №732 від 28.04.2026 у сумі 5100,00 грн., кількість днів прострочення - 238; у сумі 25000,00 грн. згідно платіжної інструкції №814 від 29.04.2026, кількість днів прострочення – 239. Надані послуги на суму 72500,00 грн. – не оплачені. Станом на 11.06.2026, кількість днів прострочення – 282. 
№429 від 31.08.2025 на суму 17100,00 грн.; граничний термін оплати – 02.09.2025; послуги не оплачені. Станом на 11.06.2026, кількість днів прострочення – 282.
№430 від 01.09.2025 на суму 102600,00 грн.; граничний термін оплати – 03.09.2025; послуги не оплачені. Станом на 11.06.2026, кількість днів прострочення – 281. 
№431 від 02.09.2025 на суму 102600,00 грн.; граничний термін оплати – 04.09.2025; послуги не оплачені. Станом на 11.06.2026, кількість днів прострочення – 280. 
№432 від 03.09.2025 на суму 85500,00 грн.; граничний термін оплати – 05.09.2025, послуги не оплачені. Станом на 11.06.2026, кількість днів прострочення – 279. 
№436 від 04.09.2025 на суму 102600,00 грн.; граничний термін оплати – 06.09.2025; послуги не оплачені. Станом на 11.06.2026, кількість днів прострочення – 278.
№437 від 05.09.2025 на суму 17100,00 грн.; граничний термін оплати – 07.09.2025; послуги не оплачені. Станом на 11.06.2026, кількість днів прострочення - 277. 
Судом встановлено, що, станом на 11.06.2026, заборгованість відповідача перед позивачем становить 500000,00 грн. 
Оскільки, відповідачем не здійснено повної оплати за отримані послуги, позивач звертався до останнього з претензією №16 від 04.02.2026, в якій просив погасити заборгованість у сумі 500000,00 грн. та сплатити пеню в сумі 100507,70 грн. 
У листах-відповідях від 09.02.2026 №21/04 та від 25.02.2026 №35/04 відповідачем підтверджено наявність у нього боргу перед позивачем на суму 500000,00 грн. та визнано суму пені.
Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 914 ЦК України, перевізник і власник (володілець) вантажу в разі необхідності здійснення систематичних перевезень можуть укласти довгостроковий договір. За довгостроковим договором перевізник зобов`язується у встановлені строки приймати, а власник (володілець) вантажу - передавати для перевезення вантаж у встановленому обсязі. У довгостроковому договорі перевезення вантажу встановлюються обсяг, строки та інші умови надання транспортних засобів і передання вантажу для перевезення, порядок розрахунків, а також інші умови перевезення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 916 ЦК України, за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата. 
Згідно ч. 1 ст. 920 ЦК України, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами). 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги за Договором про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом №20/08-2025 від 20.08.2025 на загальну суму 500000,00 грн., що підтверджується доданими до матеріалів справи Актами про надання послуг, рахунками на оплату та платіжними інструкціями. 
Як встановлено судом, відповідачем в порушення умов Договору, не оплачено отримані від позивача послуги, у зв`язку із чим, за ним утворилась заборгованість у сумі 500000,00 грн., що відповідачем не спростовано, доказів сплати боргу суду не надано. Розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, а тому, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за Договором у сумі 500000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Разом з тим, судом враховано, що у відзиві б/н від 28.07.2026 року (вх. №13363/26 від 28.07.2026) відповідачем визнано позовні вимоги про стягнення основного боргу в сумі 500000,00 грн. 
Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за Договором в частині своєчасної та повної оплати вартості наданих послуг, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 49586,31 грн., 3% річних у сумі 15908,22 грн., пеню у сумі 162364,31 грн., нараховані на заборгованість відповідача у сумі 500000,00 грн. за період з 20.08.2025 по 11.06.2026, згідно виконаних ним розрахунків.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 49586,31 грн. та 3% річних у сумі 15908,22 грн., судом встановлено, що такий розрахунок є обґрунтованим, арифметично вірним, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. 
При цьому, судом враховано, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. 
Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (аналогічні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц., Верховним Судом у постанові від 02.02.2019 року у справі №758/9445/16-ц, постанові від 31.01.2019 року у справі №76І/4878/16-ц).
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.07.2018 у праві №910/10825/17).
Отже, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних, є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Зазначеним вище спростовуються заперечення відповідача щодо можливості нарахування інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасну оплату відповідачем наданих позивачем послуг.
Відповідно до п. 6.3 Договору, замовник несе відповідальність за збитки, спричинені перевізнику неналежним виконанням замовником умов Договору внаслідок простроченої оплати чи несвоєчасної оплати: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення оплати. 
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені. 
Як визначено ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 162364,31 грн., судом встановлено, що такий розрахунок є обґрунтованим, арифметично вірним, а тому, вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. 
Розглянувши клопотання відповідача про зменшення суми пені на 90%, викладене у відзиві б/н від 28.07.2026 року (вх. №13363/26 від 28.07.2026), суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з наступних підстав. 
Згідно п. 6.3 Договору, замовник несе відповідальність за збитки, спричинені перевізнику неналежним виконанням замовником умов Договору внаслідок простроченої оплати чи несвоєчасної оплати: у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення оплати. 
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
За змістом ст.ст. 546, 549 ЦК України неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, а не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних наслідків для нього, як cy6’єкта господарської діяльності.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладено узагальнюючий висновок щодо визначення підстав для зменшення розміру неустойки, нарахованої за порушення зобов`язання, відповідно до якого чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; i обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому i розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина a6o процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести a6o складно, a6o неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, i ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені ст. ст. 549 — 552 ЦК України. 
Загалом, стягнення збитків є окремою грошовою вимогою i може не заявлятися кредитором, оскільки це вимагає доведення їx складу та розміру з боку кредитора, тоді як для стягнення штрафних санкцій кредитору, по суті, потрібно довести факт прострочення, а заперечення вини покладається на боржника (Постанова Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 910/8698/19).
Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Основною підставою, якою відповідач обґрунтовує необхідність зменшення штрафних санкцій, є те, що матеріали справи не містять доказів, що позивач поніс збитки внаслідок затримки оплати послуг. 
Разом з тим, нормою ч. 1 ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Тобто, позивач в даному випадку не повинен доводити наявність у нього збитків внаслідок порушення зобов`язання відповідачем, а навпаки, обов`язок доведення наявності підстав для зменшення штрафу покладений саме на відповідача.
У відзиві відповідач звертає увагу на відсутність прямого умислу в його діях, спрямованого на порушення зобов`язань, і зазначає, що несвоєчасне або неповне виконання передбачених договором зобов`язань було спричинене об`єктивними обставинами, що не залежать від боржника. Відповідач посилається на судову практику з даного питання, в якій судом враховано введення на території України воєнного стану та включення територій, які за умовами договору визначені місцем надання послуг (робіт), до переліку територій, які знаходяться в окупації або на яких ведуться бойові дії; призупинення трудових взаємовідносин з усіма працівниками через неможливість виконання робіт; залучення працівників відповідача до складу Збройних Сил України, тощо. 
Проте, відповідачем жодних підстав, які б підтверджували його неспроможність вчасно виконати договірні зобов`язання, не наведено, а лише зазначено, що, відповідно до наказу Міністерства енергетики України від 28.01.2026 №33, ТОВ «ЕПГ «ЮГЕНЕРГОПРОМТРАНС» визначено критично важливим.
Однак, судом враховано, що сам по собі факт віднесення відповідача до критично важливих підприємств не спростовує факт невиконання ним своїх договірних зобов`язань; не свідчить про скрутне майнове становище; не доводить поважність причин невиконання зобов`язань та наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності (у вигляді зменшення на 90% штрафних санкцій). 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження наявності свого скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання ним зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення.
У даній справі відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 76, 77 ГПК України, наявність передумов для зменшення заявленого до стягнення штрафу та виняткової ситуації, що призвела до неналежного виконання договірних зобов`язань.
Суд дійшов висновку, що заявлена сума пені не є надмірною для відповідача, є адекватною і співмірною вчиненому порушенню, оскільки відповідач систематично користувався грошовими коштами позивача, які мав сплатити для належного виконання своїх договірних зобов`язань.
У постановах Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 912/940/23, від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, від 15.02.2023 у справі № 920/437/22 зазначено, що при вирішенні питання про зменшення неустойки господарський суд має оцінити, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржника, причини та тривалість прострочення, співмірність санкцій наслідкам порушення та поведінку сторін у зобов`язанні.
Судом встановлено, що відповідач, заявляючи клопотання про зменшення суми пені, не надав належних і допустимих доказів на підтвердження наявності виняткових обставин, які б свідчили про необхідність такого зменшення. Також, відповідачем не надано докази неможливості вчасно і в повному обсязі виконати грошове зобов`язання чи існування об`єктивних перешкод для його виконання та не доведено наявність виключних обставин, які б надавали суду підстави для зменшення суми пені. 
З огляду на викладене, клопотання відповідача про зменшення суми пені не підлягає задоволенню. 
Щодо посилань відповідача на застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України у сферах енергетики і теплопостачання щодо удосконалення окремих положень, пов`язаних із веденням господарської діяльності та дією воєнного стану в Україні» до вимог про стягнення інфляційних втрат, 3% річних і пені суд зазначає, що вказаний Закон України регулює діяльність суб`єктів у галузях електроенергетики та теплопостачання в умовах воєнного стану, водночас, правовідносини сторін у даній справі регулюються умовами Договору про надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом №20/08-2025 від 20.08.2025, а тому, відсутні підстави для застосування судом положень вказаного закону до спірних правовідносин. 
Усі інші твердження та заперечення відповідача уважно розглянуті та досліджені судом, однак, вони не спростовують вищевикладених висновків суду.
Суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» №4241/03 від 28.10.2010).
Крім того, позивачем у позові заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50000,00 грн. 
На підтвердження факту надання правничої допомоги, позивачем надано суду Договір про надання правничої допомоги від 08.06.2026 року №08/06/2026, розрахунок витрат на правничу допомогу від 11.06.2026, платіжну інструкцію про сплату коштів за надання правничої допомоги від 15.06.2026, ордер для надання правничої допомоги від 30.06.2026. 
Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу від 11.06.2026, сума вказаних витрат становить 50000,00 грн., що сплачені позивачем у відповідності до прибуткового касового ордера №25 від 11.06.2026. Підставою для надання позивачу правничої допомоги є вказаний Договір про надання правничої допомоги від 08.06.2026 року №08/06/2026. Детальний розрахунок розміру витрат позивача на правничу допомогу (із зазначенням вартості послуг, кількості витраченого адвокатом часу та обсягу наданої ним правничої допомоги) міститься в тексті позовної заяви. 
Відповідно до ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до ч.ч. 4, 6 ст. 126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання адвокатом відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Враховуючи те, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження отримання юридичних послуг, суд дійшов висновку, що вказані витрати позивача відносяться до судових витрат в розумінні ст. 123 ГПК України.
Відповідач у відзиві заперечив щодо стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 50000,00 грн., заявивши клопотання про зменшення вказаної суми на 50%. 
Розглянувши вказане клопотання відповідача, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми витрат на правничу допомогу. 
Згідно ч. 5 ст. 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Суд враховує, що у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 наведено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу".
Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 зазначено, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку / дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини четвертої статті 126 ГПК України, так і відповідно до частини п`ятої статті 129 цього Кодексу.
Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правничу допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі №915/237/18, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, встановленого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначено також ч.ч. 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також, критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited"проти України", рішення у справі "Баришевський проти України", рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України", рішення у справі "Двойних проти України", рішення у справі "Меріт проти України").
Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст.ст. 126, 129 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи та витрачений адвокатом час.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №904/4507/18.
Таким чином, беручи до уваги характер правовідносин у справі, обсяг підготовлених та поданих до суду позивачем заяв та матеріалів, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв розумності розміру адвокатських витрат, а також, враховуючи викладені у відзиві заперечення відповідача на клопотання позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що заявлений ПРИВАТНИМ ПІДПРИЄМСТВОМ «ХУТІР» до стягнення розмір витрат на правничу допомогу у сумі 50000,00 грн., є необґрунтованим та непропорційним до предмета спірних правовідносин. 
Судом враховано, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17 та від 21.10.2021 у справі №420/4820/19).
Водночас, стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Викладене, на думку суду, свідчить, що покладення на ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЕНЕРГО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «ЮГЕНЕРГОПРОМТРАНС» витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50000,00 грн. є надмірним. 
За таких обставин, встановивши невідповідність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору, враховуючи, що розгляд справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачем позов визнано в частині основного боргу, суд дійшов висновку про зменшення цієї суми до 50%. 
Таким чином, викладене у відзиві клопотання відповідача про зменшення стягнення суми витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню. 
Частиною 1 ст. 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 3 ст. 74 ГПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
За таких обставин, позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають задоволенню в повному обсязі. 
Щодо розподілу судового збору, суд зазначає наступне. 
Статтею 130 ГПК України передбачено спеціальні правила розподілу судового збору, зокрема у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Аналізуючи підстави повернення судового збору, передбачені ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у сукупності з п. 12 ч. 3 ст. 2 та ч. 1 ст. 2 ГПК України, Верховний Суд у постанові від 17.11.2022 року по справі №910/14479/21 дійшов висновку, що закріплення цих підстав виступає проявом паритетності інтересів держави на отримання компенсаційних витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства та інтересів особи на фактичне здійснення самого правосуддя та зацікавленості особи максимально і ефективно реалізувати свої процесуальні справа. Такий підхід дає змогу урівноважити як інтереси учасників судового процесу, так і держави в питанні співвідношення доступу до правосуддя та компенсації витрат, котрі були задіяні на розгляд такої справи. Запровадження законодавцем можливості повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору позивачу в передбачених ч. 1 ст. 130 ГПК України випадках встановлює практичну реалізацію завдань господарського судочинства, які направлені на своєчасний, неупереджений та справедливий розгляд справи у відповідності з реалізацією прав самих учасників справи, зокрема шляхом визнання позову до початку розгляду справи по суті тощо. При цьому, обґрунтовуючи можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 130 ГПК України, враховується, що судом при здійсненні правосуддя у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, затрачається менше технічних, економічних та людських ресурсів для розгляду самої справи.
У свою чергу Закон України "Про судовий збір" передбачає порядок розрахунку, сплати, повернення тощо судового збору за подання позовної заяви, в тому числі яка містить декілька позовних вимог. Відтак арифметично розрахувати суму судового збору при ухваленні судового рішення (в тому числі при частковому визнанні позову, яка стосується майнової вимоги), і підлягає сплаті/поверненню, у разі наявності, зокрема передбачених ч. 1 ст. 130 ГПК України, підстав, з урахуванням положень ст. 4, 5, 7 Закону України "Про судовий збір", є можливим з огляду на вищевказані міркування та не потребує додаткових навичок, зусиль, знань у тій чи іншій галузі права, так як стосуються звичайного математичного обрахунку суми судового збору за подання позову, який має декілька позовних вимог щодо стягнення грошової суми.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що нормами чинного законодавства передбачено обов`язок суду повернути позивачу з бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Відтак, 50% судового збору, сплаченого позивачем у даній справі за вимоги щодо стягнення суми основного боргу, у зв`язку із визнанням позову відповідачем в частині стягнення основного боргу в розмірі 500000,00 грн. до початку розгляду справи по суті, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.
За розрахунком суду, розмір судового збору який підлягає поверненню становить 3750,00 грн. (500000,00 грн. х 1,5%) / 2 = 3750,00 грн.). 
За таких обставин, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 7167,88 грн. і розраховується наступним чином: 10917,88 грн. – 3750,00 грн. = 7167,88 грн. 
Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 123, 129, 233, 236 – 240 ГПК України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХУТІР» до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЕНЕРГО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «ЮГЕНЕРГОПРОМТРАНС» про стягнення заборгованості задовольнити повністю. 
2. Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЕНЕРГО-ПРОМИСЛОВА ГРУПА «ЮГЕНЕРГОПРОМТРАНС» (08400, Київська обл., місто Переяслав-Хмельницький, ВУЛИЦЯ ГЕРОЇВ ДНІПРА, будинок 38-А, код ЄДРПОУ 33742752) на користь ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХУТІР» (20603, Черкаська обл., Шполянський р-н, місто Шпола, ВУЛИЦЯ ЛЕБЕДИНСЬКА, будинок 4, код ЄДРПОУ 36037098) 500000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 49586 (сорок дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят шість) грн. 31 коп. інфляційних втрат, 15908 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісім) грн. 22 коп. 3% річних, 162364 (сто шістдесят дві тисячі триста шістдесят чотири) грн. 31 коп. пені, 7167 (сім тисяч сто шістдесят сім) грн. 88 коп. витрат зі сплати судового збору та 25000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
3. Повернути з державного бюджету України на користь ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ХУТІР» (20603, Черкаська обл., Шполянський р-н, місто Шпола, ВУЛИЦЯ ЛЕБЕДИНСЬКА, будинок 4, код ЄДРПОУ 36037098) судовий збір у сумі 3750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) грн. 00 коп. 
4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили. 

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення шляхом подання апеляційної скарги до Північного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням п. 17.5 Розділу ХІ Перехідних положень Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Д.Г. Заєць